Справа № 634/1095/25
Провадження № 2-о/634/26/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2025 року

Сахновщинський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Єрьоміної О.В.,

при секретарі Литвиненко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Сахновщина Харківської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Сахновщинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Берестинському районі Харківської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Багерово Автономної Республіки Крим на тимчасово окупованій території України.

В обґрунтування заявлених вимог вказує, що є братом померлого ОСОБА_2 , який тривалий час проживав в смт. Багерове Автономна Республіка Крим.

У жовтні 2025 року заявнику стало відомо про те, що брат помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 24.10.2025 року серії НОМЕР_1 , виданого 99100019 Ленінським районним відділом ЗАГС Департаменту ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим.

На сьогоднішній час місце смерті ОСОБА_2 є тимчасово окупована Російською Федерацією територія України, що визначено ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Після смерті брата заявник не має можливості отримати свідоцтво про смерть, так як свідоцтво про смерть від 24.10.2025 року серії НОМЕР_1 , виданого 99100019 Ленінським районним відділом ЗАГС Департаменту ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим є недійсним.

Цей факт перешкоджає заявнику звернутися до нотаріуса із заявою про відкриття спадщини після смерті брата.

Заявник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити та пояснив, що померлий ОСОБА_2 був громадянином Російської Федерації, тривалий час приблизньо з 2014 року проживав на окупованій території Автономної Республіки Крим, де одружився та у нього народився син, якому на сьогоднішній день 13 років. Окрім цього, ОСОБА_2 за життя мав трьох дітей від попередніх шлюбів, які проживають на підконтрольній Україні території. Встановлення факту смерті брата заявнику необхідно для реалізації своїх спадкових прав.

Представник заінтересованої особи надав заяву про розгляд справи за відсутності його відсутності, при цьому зазначив, що заявником вказано місце смерті ОСОБА_2 як Російська Федерація Республіка Крим Ленінський район смт. Багерове, однак згідно адміністративно-територіального поділу України офіційною назвою місця померлого є: Україна Автономна Республіка Крим. При цьому, рішення просив прийняти на розсуд суду.

Заслухавши заявника, дослідивши надані докази, суд доходить висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтв про народження серія НОМЕР_2 від 09.07.1993 року та серія НОМЕР_3 від 01.12.1988 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є братами (а.с. 6,7)

При цьому, до матеріалів справи долучено довідку про смерть № С-01209 від 24.10.2025 року та свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 24.10.2025 року, з яких вбачається, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (невідома причина смерті R99), місце смерті Російська Федерація Республіка Крим Ленінський район смт. Багерово (а.с. 8,9).

Згідно з ч. 1 ст. 2 та ч. 1 ст. 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як передбачено ч.1 ст.18 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Зі змісту ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», вбачається, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

В Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.04.2016 року № 9-1130/0/4 «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» вказується на те, що у зазначеному в ЦПК України порядку мають розглядатися заяви про встановлення факту народження або смерті як на території Автономної Республіки Крим, так і на території населених пунктів Донецької та Луганської областей, визначених у розпорядженні КМ України від 07.11.2014 року №1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення».

Під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Як зазначено у вказаному вище Інформаційному листі, такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, при ухваленні рішення суду документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, беруться до уваги судом та оцінюються разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Відповідно до ч.4 ст. 317, п. 8 ч.1 ст. 430 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів, що закріплено ч.2 ст. 319 ЦПК України.

Тобто, законодавцем передбачено можливість судами встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Разом з тим, звертаючись до суду із вказаною заявою, заявником не подано доказів того, що померлий ОСОБА_2 на час його смерті належав до громадянства України.

Так, відповідно до статті 4 Конституції України, в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Закону України "Про громадянство України" добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття, є підставою для втрати громадянства України.

Згідно ч. 1 ст. 25 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі -Конвенція) компетенція по справах про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою і по справах про встановлення факту смерті віднесена до компетентної установи юстиції Договірної Сторони, громадянином якої особа була в той час, коли вона за останніми даними була жива, а у відношенні інших осіб установи юстиції за останнім місцем проживання особи.

Отже, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в тому числі факти смерті осіб, однак не громадян інших держав.

Окрім цього, суд акцентує свою увагу, що заявлена вимога про встановлення факту смерті брата за місцем смерт: Російська Федерація Республіка Крим Ленінський район смт. Багерове є незаконоою, оскільки згідно адміністративно-територіального поділу України офіційною назвою місця померлого є: Україна Автономна Республіка Крим.

Не подано заявником і доказів того, що встановлення зазначеного в заяві факту матиме для нього правовстановлююче значення, а лише зазначено в заяві, що такий факт необхідний йому для оформлення спадкових прав після смерті брата.

При цьому, не заперечуючи наявності спадкоємців першої черги, будь-яких даних про наявність спадкового майна матеріали заяви не містять, як і не вказано відомостей щодо інших заінтересованих осіб, які мають право на спадкове майно померлого.

На підставі викладеного, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про встановлення факту смерті ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.265-272 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Сахновщинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Берестинському районі Харківської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 06.11.2025 року.

Суддя: