П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2025 року

м. Рівне

Справа № 2-3168/06

Провадження № 22-ц/4815/1167/25

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Козулін В.М.

Ухвалу суду першої інстанції

постановлено: 27 березня 2006 року

у м. Рівне Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Маринич В.В.

за участі: представника Рівненської міської ради Рівненської області Шпака Андрія Андрійовича та представника ОСОБА_1 адвоката Грозіка Івана Івановича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Рівненської міської ради Рівненської області на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2006 року у цивільній спарві за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2006 року визнано мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на таких умовах:

1. ОСОБА_1 визнано факт наявності боргу перед ОСОБА_2 у сумі 10 000 гривень.

2. В рахунок погашення боргу у сумі 10 000 гривень ОСОБА_1 передано ОСОБА_2 у власність нежитлове приміщення "А" загальною площею 5, 2 м2 по АДРЕСА_1 .

3. Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення "А" загальною площею 5, 2 м2 по АДРЕСА_1 .

4. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не мають жодних взаємних претензій, які можуть виникнути у зв`язку із укладенням даної мирової угоди.

Провадження у справі закрито.

У поданій апеляційній скарзі Рівненська міська рада як особа, яка не брала участі у справі, однак судовим рішенням вирішено питання про її права і обов`язки, вважала оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою, що полягало у порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про неврахування судом правил ст.ст. 213, 30, 175 ЦПК України у редакції, що діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали, ст.ст. 328, 331, 235, 655, 657 ЦК України, ст. 22 Закону України "Про планування і забудову територій", п. 1.4 Тимчасового положення про порядок державно реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5 у редакції від 30 травня 2005 року. При цьому матеріали справи не містили будь-яких доказів, що свідчили би про те, що нежитлове приміщення "А" по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 . Не містив відомостей про її речові права на це нерухоме майно і Реєстр прав власності на нерухоме майно, тоді як вперше право власності на нього було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі цієї ухвали суду лише 09 липня 2018 року. Отже, на момент визнання судом мирової угоди спірне майно, передане на користь ОСОБА_2 , не належало ОСОБА_1 , тобто позивач не мала права передати його у власність на користь іншої особи.

Вважає, що відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України у постановах від 10 лютого 2015 року у справі №904/4634/14 та від 01 лютого 2016 року у справі №910/13488/14 оспорювана мирова угода є удаваним правочином. При цьому умови мирової угоди виходять за межі предмета спору між сторонами у справі, стосуються не тільки стягнення боргу, але й врегульовують відносини переходу права власності на об`єкт нерухомості, що не входить до предмета спору, а тому судом не додержано вимог ст. 175 ЦПК України у редакції, що діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали.

Щодо порушення мировою угодою прав та інтересів Рівненської міської ради, то покликається на те, що підставою для відмови у її визнанні є те, що умови порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Так, об`єкт нерухомості розташовано на землях, що є комунальною власністю Рівненської територіальної громади в особі Рівненської міської ради, однак заявник до участі у справі залучений не був. Отже, діє принцип юридичної долі земельної ділянки і розташованої на ній будівлі чи споруди (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16, від 03 квітня 2019 року у справі №921/158/18, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18, від 31 серпня 2018 року у справі №903/1030/19, від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20). Тому слід вважати, що нерухоме майно по АДРЕСА_1 є об`єктом самочинного будівництва, а відповідно обмежує права власника ділянки, на якій він розташований.

На думку заявника, метою апеляційної скарги є поновлення інтересів Рівненської міської ради, порушених оскаржуваною ухвалою, виправленням судової помилки, наслідки якої мають істотне значення для жителів Рівненської територіальної громади як власника земель комунальної власності у межах міста.

З огляду на наведене необхідно звернути увагу на рішення Європейського суду з прав людини у справах "Белле проти Франції", "Ільхан проти Туреччини", "Пономарьов проти України", "Щокін проти України", "Мушта проти України", "Станьо проти Бельгії".

З цих міркувань просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановивши нову, якою відмовити у затвердженні мирової угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

У поданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи оскаржувану ухвалу законною і обґрунтованою, просить її залишити без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Згідно зі ст.ст. 263, 367 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що мирова угода це письмова домовленість, яка укладається сторонами спору з метою його врегулювання на основі взаємних поступок. Вона стосується предмету спору, регламентує права і обов`язки сторін та не має порушувати прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Тому судом визнано мирову угоду між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , а в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 у розмірі 10 000 гривень передано позивачу нежитлове приміщення "А" загальною площею 5, 2 м2 по АДРЕСА_1 , одночасно визнавши за ОСОБА_2 право власності на це нерухоме майно. При цьому провадження у справі закрито.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Рівненського міського суду знаходилася цивільна справа №2-3168/06 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 10 000 гривень боргу.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2006 року визнано мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на таких умовах:

1. ОСОБА_1 визнано факт наявності боргу перед ОСОБА_2 у сумі 10 000 гривень.

2. В рахунок погашення боргу у сумі 10 000 гривень ОСОБА_1 передано ОСОБА_2 у власність нежитлове приміщення "А" загальною площею 5, 2 м2 по АДРЕСА_1 .

3. Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення "А" загальною площею 5, 2 м2 по АДРЕСА_1 .

4. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не мають жодних взаємних претензій, які можуть виникнути у зв`язку із укладенням мирової угоди.

Провадження у справі закрито.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно видно, що 09 липня 2018 року державним реєстратором Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Ящук І.В. вперше зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомості нежитлове приміщення площею 5 м2 по АДРЕСА_1 - за ОСОБА_2 . Як підставу для державної реєстрації права вказано ухвалу Рівненського міського суду від 27 березня 2006 року у справі №2-3168/06.

На час звернення Рівненської міської ради з апеляційною скаргою зареєстрованим власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , який звернувся до органу місцевого самоврядування з заявою про надання в оренду земельної ділянки площею 1440 м2 за цією адресою на десять років для будівництва і обслуговування будівель торгівлі (для реконструкції нежитлового приміщення під кафе та розміщення тимчасових споруд для роздрібної торгівлі).

Разом з тим із зареєстрованої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради 21 грудня 20018 року декларації №РВ 24 про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів із незначними наслідками (ССІ) встановлено, що даний об`єкт має загальну площу 5, 0 м2 та складається із несучих конструкцій: фундамент існуючий бетон, стіни існуючі цегла, перекриття існуюче з/б плити; огороджувальні конструкції: стіни існуючі цегла, покрівля існуюча руберойд, вікна - металопластикові, двері металеві. При цьому відсутні будь-які дозвільні документи та виконання підготовчих та/або будівельних робіт прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 до постановлення оскаржуваної ухвали.

Отже, на момент визнання мирової угоди судом між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за будь-якою особою зареєстровано не було. При цьому земельна ділянка, на якій це приміщення розміщене, належала і належить до комунальної власності Рівненської територіальної громади. Ця ділянка не передавалася у власність чи користування (у т.ч. для будівництва та обслуговування нежитлового приміщення) іншим особам, а рішення щодо присвоєння адреси об`єкту по АДРЕСА_1 містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради не приймалося.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України у редакції, що діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4, 5, 6 ст. 376 ЦК України у редакції, що діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Тому самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником чи орендарем земельної ділянки, є фактом порушення прав законного власника земельної ділянки Рівненської міської ради.

Здійснення самочинного будівництва порушує право власності на земельну ділянку, в т.ч. у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва на земельній ділянці комунальної власності обмежує права її власника щодо користування та розпорядження земельною ділянкою.

Самочинно побудоване нерухоме майно, навіть якщо право власності на нього незареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки у користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №916/1174/22).

Норми статті 175 ЦПК України у редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали, передбачали, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Приходячи до переконання про скасування ухвали суду першої інстанції, колегія суддів бере до уваги, що Рівненську міську раду як законного власника земельної ділянки, на якій розташовано об`єкт самочинного будівництва нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , до участі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу залучено не було. Ця обставина призводила до неможливості визнання судом мирової угоди між сторонами на умовах, які викладено в оскаржуваній ухвалі, адже очевидно порушувала земельні правовідносини із власником - органом міського самоврядування.

Тобто оскаржуваною ухвалою вирішено питання про права, обов`язки та законні інтереси Рівненської міської ради, яка не брала участі у справі.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для скасування оскаржуваного судового рішення відповідно до пункту 4 ст. 379 ЦПК України є порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Рівненської міської ради Рівненської області задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2006 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 28.10.2025

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків