Справа № 338/1063/20
Провадження № 22-ц/4808/972/25
Провадження № 22-ц/4808/1024/25
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Мальцева
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.А., Томин О.О.,

секретар Гудяк Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 травня 2025 року та апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - адвоката Даниліва Юрія Михайловича на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_3 (нині Волчок) звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява з врахуванням уточнених позовних вимог, мотивована тим, що сторони з 09 вересня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Богородчанського районного суду від 12 травня 2020 року розірвано.

За час перебування у шлюбі подружжя проживало у будинку ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 . Цей будинок був визнаний спільною власністю ОСОБА_2 та його колишньої дружини ОСОБА_4 відповідно до мирової угоди, затвердженої ухвалою Богородчанського районного суду від 26 травня 2004 року у справі № 2-516/2004р. Разом з тим, компенсація половини цього будинку колишній дружині у сумі 5000 доларів США відбулася 21 грудня 2004 року, тобто уже під час перебування сторін у шлюбі. Ці кошти позивачу з ОСОБА_2 позичили її батьки, а надалі сторони повертали їх із спільного сімейного бюджету. Зазначає, що будинок на АДРЕСА_1 не був придатний для нормального проживання молодої сім`ї з малою дитиною, тому вони поїхали в Чеську Республіку на заробітки. З 2008 року вони приступили до глобальної реконструкції будинку. Внаслідок повної перебудови будинок збільшився у площі з 70,9 м.кв до 162,2 м.кв, облаштовано огорожу та подвір`я біля будинку, побудовано господарські будівлі та споруди. Вважає, що вказаний будинок, який суттєво збільшився у площі та відповідно у вартості, підлягає поділу у рівних частках.

Також у шлюбі ними було придбано транспортний засіб Volkswagen Transporter, номер кузова НОМЕР_1 , який був імпортований з Бельгії, та зареєстрований 02 грудня 2011 року в Україні на ОСОБА_2 . З метою уникнення поділу вказаного транспортного засобу, 31 липня 2020 року ОСОБА_2 перереєстрував цей автомобіль на їхнього спільного знайомого ОСОБА_5 .. Позивач вважає цей автомобіль спільною власністю подружжя, а тому він також повинен бути поділений у рівних частках.

Крім того у шлюбі було придбано ще один автомобіль КІА Sorento, номер кузова НОМЕР_2 , який був зареєстрований у Чеській Республіці на ОСОБА_2 . Позивачка також вважає цей автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, а тому він підлягає поділу у рівних частках.

Також вказує, що перебуваючи у шлюбі, у вересні 2019 року відповідач придбав двокімнатну квартиру на АДРЕСА_2 . Незважаючи на те, що відповідач перереєстрував вказану квартиру на свою доньку від попереднього шлюб, вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, яке слід поділити у рівних частках.

У шлюбі придбано однокімнатну квартиру на АДРЕСА_3 , яка також підлягає поділу як спільне майно подружжя.

Позивач ОСОБА_1 просила суд:

визнати за нею право на 1/2 частку:

житлового будинку на АДРЕСА_1 ,

автомобіля Volkswagen Transporter, номер кузова НОМЕР_1 , автомобіля КІА Sorento, номер кузова НОМЕР_2 ,

однокімнатної квартири на АДРЕСА_3 ,

а також двокімнатної квартири на АДРЕСА_2 ;

визнати за нею право на компенсацію 1/2 вартості відчуженої відповідачем квартири на АДРЕСА_2 ;

із спільного сумісного майна колишнього подружжя, враховуючи розмір належної компенсації за її частку відчуженої відповідачем двокімнатної квартири в Чеській Республіці, присудити їй у власність :

житловий будинок на АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, кадастровий номер :01:006:0301 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на АДРЕСА_1 ,

та однокімнатну квартиру на АДРЕСА_3 .

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги за зустрічним позовом позивач мотивував тим, що під час перебування у шлюбі сторонами спільно набуто однокімнатну квартиру на АДРЕСА_3 , гараж на АДРЕСА_4 та автомобіль Volkswagen Transporter, номер кузова НОМЕР_1 .

При цьому вказує, що квартира на АДРЕСА_3 та автомобіль Volkswagen Transporter придбані в період шлюбу в більшій частині за його особисті кошти, а гараж на АДРЕСА_4 побудований ними за спільні кошти подружжя.

Просить визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 гараж, загальною площею 45,7 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 04; однокімнатну квартиру загальною площею 40,8 кв. м., житловою площею 19,6 кв. м., що розташована за адресо: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

У порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності

на частину гаража, загальною площею 45,7 кв. м., що розташований за адресо: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 04; право власності

на частину однокімнатної квартири загальною площею 40,8 кв. м., житловою площею 19,6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01

Ухвалою Богородчанського районного суду від 12 листопада 2020 року позови об`єднано в одне провадження.

Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 травня 2025 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя в частині вимог про визнання спільною сумісною власністю квартири за адресою АДРЕСА_2 та її поділ.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 травня 2025 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя задоволені частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці за кожним на житловий будинок на АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :01:006:0301 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на АДРЕСА_1 ; на однокімнатну квартиру на АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 107711 грн компенсації різниці вартості розділеного майна подружжя, а також 12812,58грн витрат, пов`язаних з розглядом справи, а всього 120523,58 грн.

Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 червня 2025 року внесено виправлення в рішення від 09 травня 2025 року та доповнено резолютивну частину рішення, викладеним окремим третім абзацом «У задоволенні решти первісного та зустрічного позовів - відмовити». Відповідно третій і четвертий абзаци вважати четвертим і п`ятим. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду Богородчанського районного суду від 09 травня 2025 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування вказаної ухвали з направленням справи для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Вказує, що вона подала позов до Богородчанського районного суду про поділ майна подружжя, предметом якого серед іншого була вимога про стягнення компенсації за відчужену без її згоди квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Таким чином, вказана квартира не є безпосереднім предметом позову, та її розташуванні в Чеській республіці не впливає на можливість розглядом Богородчанським судом заявлених позовних вимог, однак найбільш ефективне вирішення спору про поділ майна подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюється усе спільно набуто майно у шлюбі.

Вирішення питання про поділ майна подружжя з іноземним елементом здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 61 ЗУ «Про міжнародне приватне право», згідно з якою подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться. Аналогічні рекомендації щодо вказаного питання надано в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16.05.2013 N° 24-754/0/4-13.

При розгляді справи за участю іноземного елемента слід було з`ясувати наявність чинного законодавства між державами договору та за його наявності порядку регулювання спірних правовідносин, що виникли. Судом першої інстанції не враховано, що 28 травня 2001 року між Україною та Чеською Республікою укладено Договір про правову допомогу у цивільних справах, який ратифіковано Законом України від 10 лютого 2002 року і який набув чинності 18 листопада 2002 року.

Відповідач зареєстрований, має місце проживання та майно в Україні, на яке у цій справі й накладено арешт, тому за загальними вимогами ст. 76 вказаного Закону вимога про визнання спільною сумісною власністю колишнього подружжя квартири за адресою АДРЕСА_5 та визнання права на компенсацію через її відчуження без її згоди підсудна саме суду України.

Просить ухвалу Богородчанського районного суду від 09 травня 2025 року про закриття провадження скасувати та направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 оскаржила і судове рішення, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення її позовних вимог в повному розмірі.

Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, те, що відповідач відчужив без її згоди квартиру, яка набута спільно подружжям в шлюбі за адресою АДРЕСА_5 . Таким чином у апелянта виникло право на компенсацію вказаної квартири.

Враховуючи розмір компенсації вказаної квартири та вартість набутого іншого спільного майна, просить визнати за нею право власності на житловий будинок заг. площею 162,2 кв м, житловою площею 90,7 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами : літня кухня площею 30.8 кв м, навіс літ В площею 60,0 кв.м , ресстраційний номер об' єкта нерухомого майна 204; земельну ділянку площе 0.15 га кадастровий номер . :01:006:0301 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 04; на однокімнатну квартиру у АДРЕСА_3 .

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Данилів Ю.М. також подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 травня 2025 року змінити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що позовну вимогу щодо автомобіля KIA Sorento відповідач не визнає, оскільки автомобіль було відчужено під час шлюбу, а виручені кошти витрачено на потреби сім`ї. Крім того, позивачкою подано до суду висновок про вартість аналогічного автомобіля без врахування його технічного стану, який не відповідає вартості відчуженого транспортного засобу.

Відповідачем подано до суду витяг з висновку експерта щодо реальної вартості транспортного засобу KIA Sorento, відчуженого відповідачем, з врахуванням його технічного стану.

Посилається на те, що експертний висновок № CE-19/109-24/5843-AB від 14.05.2024 року щодо середньої ринкової ціни транспортного засобу KIA Sorento долучено до матеріалів цивільної справи з порушенням норм ЦПК України, а відтак позивачкою не доведено позовну вимогу щодо стягнення половини вартості цього автомобіля.

Щодо будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, він належить ОСОБА_2 з 27 грудня 2001 року на праві приватної власності, тобто до укладення шлюбу з відповідачем, а тому не може бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, згідно з проведеною експертизою загальна вартість будинковолодіння на день проведення експертизи становить 2 082 561,00 грн, з яких 1 859 639,00 грн - вартість житлового будинку, 192 972,00 грн - вартість літньої кухні, 29 950,00 грн - вартість навісу. Експертом визначено, що залишкова вартість будинку ОСОБА_7 без добудови станом на день проведення експертизи становить 659 068,00 грн (35% від загальної вартості будинку).

Судом хибно взято до уваги залишкову вартість будинку ОСОБА_2 без добудови станом на 09.09.2004 року в сумі 38 124,00 грн (2%), а не залишкову вартість будинку без добудови на день проведення експертизи - 659 068,00 грн (35% від загальної вартості будинку), внаслідок чого суд стягує з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 занижену компенсаційну залишкову вартість будинку.

Різниця в грошовому та відсотковому значенні вартості житлового будинку на АДРЕСА_1 на час проведення експертизи між вартістю будинку без добудови та з добудовою становить 1 200 571 грн, тобто 35% вартості будинку.

Експерт бере до уваги залишкову вартість спірного будинковолодіння згідно з документами інвентаризаційної справи, а не згідно з технічним станом будинковолодіння відповідача до одруження з позивачкою.

Таким чином, з висновку експерта неможливо визначити об`єм покращень та перебудов будинковолодіння відповідача за час шлюбу позивачки та відповідача.

Апелянт заперечує, що здійснювалось будь-яке покращення будинковолодіння за час перебування сторін в шлюбі, а також те, що позивачка вкладала свої особисті кошти у покращення вказаного майна.

Щодо гаражу, то судом необґрунтовано не взято до уваги відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які підтверджують, що за ОСОБА_6 в період шлюбу зареєстровано право власності на гараж загальною площею 47,5 кв. м, який розташовано за адресою: АДРЕСА_4 , що вказує, що це майно, набуте в шлюбі, яке є спільною сумісною власністю сторін.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09.05.2025 року в частині визнання за сторонами права власності по частці за кожним на житловий будинок на АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :01:006:0301, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на АДРЕСА_1 , скасувати, у задоволенні позовної вимоги відмовити; в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 107 711,00 грн компенсації різниці вартості розділеного майна подружжя, 12 812,58 грн витрат, пов`язаних з розглядом справи, всього - 120 523,58 грн скасувати, у задоволенні позовної вимоги відмовити.

Просить задовольнити його позовні вимоги про визнання гаражу в АДРЕСА_4 , спільним сумісним майном, в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ним право власності на частину спірного гаража.

ОСОБА_8 подала відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Данилів Ю.М., в якому доводи апеляційної скарги заперечує. Доводи позивачки аналогічні викладеним в позові обставинам, на підставі яких вона звернулася до суду, і запереченням проти зустрічних позовних вимог відповідача.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Данилів Ю.М. підтримали доводи власних апеляційних скарг, заперечували проти задоволення апеляційних скарг іншої сторони.

У судове засідання не явився відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Даниліва Ю.М., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Згідно з матеріалами справи позивачка з відповідачем перебувала у шлюбі, який був зареєстрований 09 вересня 2004 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Надвірнянського районного управління юстиції, актовий запис № 115 (т.1 а.с.10). В шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_9 (т.1 а.с.12). Рішенням Богородчанського районного суду від 12 травня 2020 року шлюб між сторонами розірвано (т.1 а.с.11).

За період перебування у зареєстрованому шлюбі сторони набули майно, яке підлягає визнанню об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, зокрема житловий будинок на АДРЕСА_1 , автомобіль Volkswagen Transporter, номер кузова НОМЕР_1 , автомобіль КІА Sorento, номер кузова НОМЕР_2 , однокімнатну квартиру на АДРЕСА_3 .

Житловий будинок на АДРЕСА_1 . Вказаний будинок, хоча й отриманий ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 27 грудня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Максьом Г.І., зареєстрованого у реєстрі за № Д-4126 (т.2 а.с.155), однак був визнаний об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та його колишньої дружини ОСОБА_4 відповідно до мирової угоди, затвердженої Богородчанським районним судом ухвалою від 26 травня 2004 року у справі № 2-516/2004р. (т.1 а.с.97).

ОСОБА_2 компенсував ОСОБА_4 половину вартості цього будинку, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 21 грудня 2004 року (т.1 а.с.38).

Суд першої інстанції не прийняв позицією позивачки ОСОБА_3 про те, що компенсація вартості половини будинку відбулося вже у період їхнього шлюбу за рахунок їхніх спільних коштів, оскільки належних і допустимих доказів цього позивачка не надала.

Колегія суддів не може не погодитися із цим, оскільки іншого не доведено.

З матеріалів інвентаризаційної справи (т.2 а.с.111-163), зокрема з довідки від 08 жовтня 2020 року № 00325 (т.2 а.с.156), встановлено, що загальна площа будинку на АДРЕСА_1 станом на 18 січня 2002 року становила 70,9 м.кв., а житлова площа складала 33,7 м.кв. Будь-якої інформації про те, що з того часу до часу укладення шлюбу з ОСОБА_3 виконувалися будь-які будівельні роботи суду не надано й матеріали справи не містять.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.245-247) підтверджується, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 загальною площею 162,2 м.кв., житловою площею 90,7 м.кв. (т.1 а.с. 245-247).

Про суттєве видозмінення цього домоволодіння свідчать й долучені до матеріалів справи фотографії домоволодіння (т.1 а.с.68-75).

Позивач посилалася на те, що з часу укладення шлюбу між сторонами спірне домоволодіння суттєво збільшилося у площі, стало фактично новоствореним майном.

Тому суду першої інстанції вважав можливим поділ вказаного будинку у рівних долях. Разом з тим, оскільки в судовому засіданні встановлено, що будинок на АДРЕСА_1 ОСОБА_2 набув до шлюбу з ОСОБА_3 , то суд вважав, що його залишкова вартість станом на час укладення шлюбу повинна бути компенсована ОСОБА_2 .

З метою визначення вартості домоволодіння на АДРЕСА_1 , судом призначена будівельно-технічна, оціночно-будівельна та оціночно-земельна експертиза. За результатами проведеної комплексної експертизи Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз надано висновок від 22 лютого 2024 року № 920/921/23-28, яким констатовано, що ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель та споруд (літної кухні та навісу) на АДРЕСА_1 на час проведення експертизи становить 2082561,0 грн.

Залишкова вартість житлового будинку на АДРЕСА_1 , з урахуванням технічних характеристик будинку відповідно до даних інвентаризаційної справи № 718 (т.2 а.с. 112-163) та інших матеріалів цивільної справи станом на 09 вересня 2004 року становить 38124,0 грн.

Даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що 06 липня 2016 року на ОСОБА_2 зареєстрована земельна ділянка для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 площею 0,15 га, кадастровий номер :01:006:0301 (т.1 а.с.19).

Відповідно до ч. 1 ст.377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 Земельного кодексу України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Вказана позиція викладена також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 686/9580/16-ц від 21 березня 2018 року.

Враховуючи те, що позивачці ОСОБА_10 суд виділив у власність 1/2 частку жилого будинку, розміщеного на земельній ділянці, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_2 , то визнав за нею право власності на 1/2 частку вказаної земельної ділянки пропорційно розміру її частки у спільній власності на вказаний будинок під час його поділу.

Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.112-115), 29 січня 2015 року за ОСОБА_10 зареєстроване право власності на однокімнатну загальною площею 40,8 м.кв, на АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Згідно з інформацією Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Івано-Франківській області від 07 грудня 2020 року № 31/9/1989 (т.1 а.с.150) підтверджується, що 02 грудня 2011 року первинно зареєстрований за громадянином ОСОБА_2 автомобіль Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Цією ж інформацією зазначено, що вказаний автомобіль 31 липня 2020 року перереєстрований без зняття з обліку на іншого власника ОСОБА_5 .

Висновком судового експерта ОСОБА_11 від 29 грудня 2020 року № 93 (т.1 а.с.176) визначено вартість автомобіля Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, у розмірі 145800 грн. Оскільки зазначений автомобіль був відчужений відповідачем без згоди позивачки, то на її користь підлягає стягнення 72900 грн (145800 : 2) - половина вартості такого транспортного засобу.

Відповідно до наданого суду свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т.1 а.с.45-46), автомобіль КІА Sorento, номер кузова НОМЕР_2 , дата першої реєстрації 30 січня 2006 року, був зареєстрований на жителя АДРЕСА_1 ОСОБА_12 .

Згідно з довідкою Відділу реєстрації моторних і причіпних транспортних засобів та комунікації з громадянами Відділу організації дорожнього руху Магістрату столиці Праги від 05 квітня 2023 року (т.3 а.с.187-188) та відповідь Крайового управління поліції Плзенського краю міського управління поліції Плзень Окружного управління поліції Плзень від 09 серпня 2023 року (т.3 а.с.189-191) свідчать про те, що за ОСОБА_2 був зареєстрований автомобіль КІА Sorento, номер кузова НОМЕР_2 , в період часу з 26 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

Згідно з висновком експерта Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 14 травня 2024 року № СЕ-19/109-24/5843-АВ (судовий експерт Мосейчук В.В.) середня ринкова вартість транспортного засобу КІА Sorento, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , становить 145870,0 грн.

Допитаний в судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_13 суду повідомив, що у висновку експерта враховано середню ціну на аналогічні автомобілі, які не пройшли процедуру митного оформлення зі сплатою усіх належних митних платежів.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.112-115), 16 лютого 2016 року на ОСОБА_14 зареєстровано гараж на АДРЕСА_4 .

Перевіряючи справу, колегія суддів виходить з наступного.

ОСОБА_6 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Вказувала, що у шлюбі з відповідачем придбано майно квартиру на АДРЕСА_2 . Незважаючи на те, що на час розгляду справи вказану квартиру відповідач переоформив на свою дочку від попереднього шлюбу, вважає це майно спільною сумісною власністю та просить його поділити.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Суд першої інстанції врахував, що спір між сторонами виник з приводу майна, яке розташоване на території іноземної держави, то така справа не підсудна Богородчанському районному суду Івано-Франківської області, і на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України 09.05.2025 року закрив провадження у справі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивачки на ухвалу про закриття провадження в цій частині, колегія суддів не може погодитися із доводами позивачки, що спірна квартира не є безпосереднім предметом позову, оскільки позивачка не ставить в позові питання про її поділ, а тільки про стягнення грошової компенсації їй вартості її частки в цьому майні, тому розташування спірного нерухомого майна в Чеській республіці не мало б значення для розгляду її вимог судом першої інстанції. Вважає, що тільки із врахуванням її частки вартості квартири в Чехії можливо було б правильно і об`єктивно розглянути її позовні вимоги про поділ іншого спільного майна, а саме, виділити їй у одноособову власність будинок і квартиру, які є предметом поділу подружжя. Крім того, вказує, що відповідач має місце проживання в Україні, тому спір підсудний суду першої інстанції, до якого вона звернулася із позовом.

Однак зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що вона претендує на компенсацію вартості половини квартири по АДРЕСА_2 саме як на частину спільного сумісного майна подружжя. Відповідач не визнає це майно майном, що підлягає поділу між колишнім подружжям, відтак, між сторонами є спір. І спір стосується не тільки розміру грошової частки у вартості спірного майна, але й його правового статусу як спільного сумісного майна, набутого під час шлюбу, у зв`язку із поділом якого позивач вимагає стягнення половини його вартості.

Відповідно, неможливо не погодитися із висновком суду першої інстанції, який крім норм матеріального права також врахував позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-899цс16, де зазначено, що за положеннями ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право» (розділи III та V) спори щодо нерухомого майна розглядаються за місцем знаходження цього майна та за правом, яке має найбільший зв`язок з правочином, якщо сторони не обрали інше право до цих правовідносин».

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд й у постанові від 18 лютого 2019 року у справі № 596/820/17.

Очевидно, що для вирішення позовних вимог про поділ спірного спільного сумісного майна подружжя, яке на час розгляду судом такого спору не перебуває у власності жодної з сторін, необхідно встановлювати не тільки факт набуття майна у шлюбі, перевіряти докази участі сторін в такому набутті, але й встановлювати вартість спірного майна.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 травня 2025 року не дають підстав вважати, що оскаржену ухвалу постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 4 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 69, 70 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 2 статті 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

В п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК).

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що у зареєстрованому шлюбі сторони набули майно, яке підлягає визнанню об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, зокрема житловий будинок на АДРЕСА_1 , однокімнатну квартиру на АДРЕСА_3 .

Будинок в с.Солотвин отриманий ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 27 грудня 2001 року (т.2 а.с.155), однак був визнаний об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та його колишньої дружини ОСОБА_4 відповідно до умов мирової угоди, затвердженої Богородчанським районним судом ухвалою від 26 травня 2004 року у справі № 2-516/2004р. (т.1 а.с.97).

ОСОБА_2 компенсував ОСОБА_4 половину вартості цього будинку 21 грудня 2004 року (т.1 а.с.38).

Відтак, висновок суду про те, що це було приватним майном ОСОБА_2 , відповідає обставинам справи, і підтверджується письмовими доказами.

Твердження ОСОБА_1 про те, що компенсація вартості половини будинку відбулося вже у період їхнього шлюбу за рахунок їхніх спільних коштів, нічим не були підкріплені ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

Судом першої інстанції досліджено інвентаризаційну справу домоволодіння (т.2 а.с.111-163), довідку від 08 жовтня 2020 року № 00325 (т.2 а.с.156), і встановлено, що загальна площа будинку на АДРЕСА_1 станом на 18 січня 2002 року становила 70,9 м.кв., а житлова площа складала 33,7 м.кв. Будь-якої інформації про те, що з того часу до часу укладення шлюбу з ОСОБА_3 виконувалися будь-які будівельні роботи суду не надано й матеріали справи не містять.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.245-247) підтверджується, що на ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 загальною площею 162,2 м.кв., житловою площею 90,7 м.кв. (т.1 а.с. 245-247).

Про те, що будинок суттєво змінився, свідчать фотографії домоволодіння (т.1 а.с.68-75).

В ході судового розгляду позивачка висловила позицію про необхідність виділення їй у власність, за рахунок компенсації іншого спільного майна, всього домоволодіння на АДРЕСА_1 .

Оскільки суд першої інстанції встановив, що будинок був суттєво перебудований, значно збільшений під час шлюбу сторін внаслідок капітальної реконструкції, то вважав обґрунтованими вимоги позивачки про визнання будинку спільним сумісним майном подружжя. А відповідно, визнав право власності на 1/2 частку земельної ділянки під будинком пропорційно розміру її частки у спільній власності на вказаний будинок під час його поділу.

З урахуванням висновку про необхідність поділу цього домоволодіння у рівних частках, суд прийшов до висновку про обов`язок ОСОБА_1 компенсувати залишкову вартість цього будинку станом на час укладення шлюбу з ОСОБА_2 , оскільки він до шлюбу володів вже частиною будинку, яка увійшла в перебудоване домоволодіння. Тому вартість такої компенсації за поділ домоволодіння на АДРЕСА_1 суд визначив в розмірі 38124,0 грн, спираючись на висновок судового експерта ( т.3 а.с.117).

Колегія суддів звертає увагу на те, що стягнення всієї вартості будинку, що був у власності відповідача на час укладення шлюбу із позивачкою, в той час, коли фактично цей реконструйований в новий будинок, який поділений пополам між подружжям, не відповідає обставинам справи. Очевидно, що половина старого будинку увійшла в частину, яка виділена відповідачу у власність, і тому з позивачки підлягала б стягненню половину від суми 38124 грн. Однак, з урахуванням того, що ні позивач, ні відповідач не оскаржують рішення в цій частині, а мета кожної сторони зводиться до поділу майна подружжя із виділом спірного будинку в одноособову власність, то колегія суддів не має повноважень змінювати або скасовувати рішення в цій частині.

Крім того, 29 січня 2015 року за ОСОБА_6 зареєстроване право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 40,8 м.кв, на АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. (стаття 71 СК України).

Тому суд вважав можливим поділити в рівних частках між подружжям будинок і квартиру на АДРЕСА_6 , що цілком відповідає вимогам матеріального права.

Позивач не дотрималася вимог статті 71 СК України, але претендувала на виділ спірного майна будинку і квартири в Україні в цілому, при цьому її вимоги ґрунтуються виключно на позиції необхідності ділити майно подружжя з урахуванням вартості квартири в Чехії, що було вирішено судом до ухвалення оскарженого рішення. Відповідно, оскільки висновок суду про непідсудність спору про стягнення на користь позивачки частки вартості квартири в Чехії є правильним, то не є слушними доводи її апеляційної скарги стосовно незаконності рішення в частині відмови у задоволенні її вимог про визнання за нею одноособового права власності на спірний будинок, земельну ділянку і квартиру в Івано-Франківську, які також є предметом поділу подружжя.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду про закриття провадження в частині поділу майна в Чехії, ухвалити нове рішення в апеляційному суді про поділ майна подружжя з урахуванням вказаної квартири, позовні вимоги щодо якої по суті судом не розглядалися.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскарженого рішення в цій частині, тому її скарга на рішення суду задоволенню не підлягає.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , колегія суддів не може в повній мірі погодитися із рішенням суду в частині відмови в поділі гаражу.

Згідно з матеріалами справи 16 лютого 2016 року на ім`я ОСОБА_15 зареєстровано право власності на гараж на АДРЕСА_4 . (т.1 а.с.112-115)

Оскільки шлюб між сторонами зареєстровано 09.09.2004 року, а розірвано 12.05.2020 року, то відповідно право власності на вказаний об`єкт нерухомості набуто позивачкою під час шлюбу із ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції правильно вказував, що частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідач в зустрічному позові заявив вимоги про поділу гаражу як спільної сумісної власності подружжя, набутої під час шлюбу. Під час судового розгляду ОСОБА_1 заперечувала такі обставини, посилаючись на те, що гараж за власний рахунок і для свої потреб будував її батько, отже, він не належить не тільки подружжю, а їй також.

Як докази таких обставин позивачкою були заявлені свідки: ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які пояснили, що приймали участь в будівництві гаражу, оплачував їм роботу батько позивачки ОСОБА_18 ..

Разом з тим, за умови, що титульним власником спірного гаражу є ОСОБА_1 , і право власності на нього оформлено нею під час шлюбу, ОСОБА_1 не заявляла вимог щодо визнання за нею права приватної власності на будівлю, не пов`язаної із режимом спільної сумісної власності подружжя, хоча гараж збудований на земельній ділянці, яка їй належить (т.2 а.с.70), її батько ОСОБА_18 також не пред`являв претензій щодо права власності на гараж.

З пояснень свідків неможливо встановити, на яких умовах оплачувалося будівництво гаражу, навіть, враховуючи, що оплати проводив ОСОБА_18 , це не свідчить безумовно, що гараж будував він виключно для себе, а не для родини доньки, оскільки право власності оформлено на ОСОБА_1 ..

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.

Крім пояснень свідків, до яких колегія суддів ставиться критично з вищенаведених причин, жодних письмових доказів на підтвердження права власності на гараж будь-кому, крім ОСОБА_1 , позивачкою суду не надано.

Накладна від 22.03.2004 року на ім`я ОСОБА_18 на оплату цегли і цементу не доводить такі обставини, як і довідка селищної ради (т.1 а.с.200-201), фотографії гаражу без дати (т.2 а.с.6-70), оскільки з матеріалів справи неможливо об`єктивно встановити, в якому році побудований гараж, чи використані такі будівельні матеріали, на підставі яких даних представником селищної ради складена довідка .

Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_2 не довів, що внаслідок спільних трудових чи грошових затрат набуто у спільну власність з ОСОБА_3 гараж на АДРЕСА_4 , тому відмовив у задоволенні його зустрічного позову в цій частині.

Виходячи з наведених вище норм матеріального і процесуального права, які визначають поняття презумпції спільності права власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу, і встановлюють певні стандарти доказування обставин, що спростовують таку презумпцію, враховуючи, що спірний гараж побудований на земельній ділянці позивачки, оформлений на її ім`я, колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції. Тому у відповідності до положень статті 376 ЦПК України, рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням рішення про задоволення вимог ОСОБА_2 про поділ гаражу як спільного сумісного майна подружжя.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно неправильності висновків суду про наявність підстав для поділу між подружжям будинку АДРЕСА_1 і земельної ділянки, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом, спірний будинок був отриманий ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 27 грудня 2001 року (т.2 а.с.155).

Однак суд вважав можливим визнати його об`єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки загальна площа будинку на АДРЕСА_1 станом на 18 січня 2002 року становила 70,9 м.кв., а житлова площа складала 33,7 м.кв.. Жодних доказів того, що з того часу до часу укладення шлюбу з ОСОБА_3 виконувалися будь-які будівельні роботи, суду не надано. ( т.2 а.с.112-162)

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.245-247) підтверджується, що на ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 загальною площею 162,2 м.кв., житловою площею 90,7 м.кв. (т.1 а.с. 245-247).

За результатами проведеної комплексної експертизи Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз надано висновок від 22 лютого 2024 року № 920/921/23-28, яким констатовано, що ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель та споруд (літної кухні та навісу) на АДРЕСА_1 на час проведення експертизи становить 2082561,0 грн. Залишкова вартість житлового будинку на АДРЕСА_1 , з урахуванням технічних характеристик будинку відповідно до даних інвентаризаційної справи № 718 (т.2 а.с. 112-163) та інших матеріалів цивільної справи станом на 09 вересня 2004 року становить 38124,0 грн. ( т.3 а.с. 93-118).

Тому неможливо погодитися із доводами апеляційної скарги, що суд не мав права взагалі ділити спірний будинок, отриманий відповідачем як приватна власність, і що суд неправильно взяв до уваги залишкову вартість будинку ОСОБА_2 без добудови станом на 09.09.2004 року в сумі 38 124,00 грн (2%), а не залишкову вартість будинку без добудови на день проведення експертизи - 659 068,00 грн (35% від загальної вартості будинку), внаслідок чого стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 занижену компенсаційну залишкову вартість будинку, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи, якими встановлені певні обставини, суперечать наданим доказам. Відтак, позиція відповідача стосовно того, що суд мав приймати до уваги вартість будинку 659068 грн як суму на час проведення експертизи, базується виключно на його власній позиції, при цьому він заперечує той факт, що будинок зазнав значних змін з 2004 року, був повністю перебудований, що відображено у висновку судового експерта , інших доказів на спростування відповідач суду не надав.

Отже, висновки суду в цій частині відповідають встановленим обставинам і наданим позивачем доказам.

Доводи апеляційної скарги відповідача про незаконність рішення в частині визначення суми компенсації за продані автомобілі, що були у власності подружжя, також не є слушними.

Як встановлено зі справи, з 02 грудня 2011 року відповідач був власником автомобіля Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

31 липня 2020 року автомобіль перереєстрований без зняття з обліку на іншого власника ОСОБА_5 (т.1 а.с. 150)

У постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виснував, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічна позиція висловлена й у постанові Верховного Суду від 24 вересня 2024 року у справі № 465/2324/19.

Як визначено у висновку судового експерта від 29 грудня 2020 року № 93 вартість автомобіля Volkswagen Transporter, 2000 року випуску становить 145800 грн. (т.1 а.с.176)

Спірний автомобіль був відчужений відповідачем без згоди позивачки, то на її користь підлягає стягнення половина його вартості - 72900 грн.

Автомобіль КІА Sorento, номер кузова НОМЕР_2 з 30 січня 2006 року був зареєстрований на ім`я відповідача (т.1 а.с.45-46)

Цей транспортний засіб також відчужено без згоди позивачки, коштів від реалізації цього майна вона не отримувала, на користь сім`ї вони не витрачалися.

Як зазначає сторона відповідача, кошти від відчуження вказаного транспортного засобу використано на потреби сім`ї.

Однак факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18) та від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20 (провадження № 61-21406св21).

Позивачкою доведений факт, а саме, довідкою Відділу реєстрації моторних і причіпних транспортних засобів та комунікації з громадянами Відділу організації дорожнього руху Магістрату столиці Праги від 05 квітня 2023 року (т.3 а.с.187-188) та інформацією Крайового управління поліції Плзенського краю міського управління поліції Плзень Окружного управління поліції Плзень від 09 серпня 2023 року (т.3 а.с.189-191) , , що за ОСОБА_2 був зареєстрований автомобіль КІА Sorento, номер кузова НОМЕР_2 , в період часу з 26 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року. Такі докази відповідають вимогам ЦПК України, і суд прийняв їх як належні і допустимі.

Таким чином, позивач достатньо підтвердила факт перебування спірного майна у власності відповідача під час перебування у шлюбі. Автомобіль був відчужений, і відповідач не довів, що це відбулося із згоди позивачки, і кошти витрачені на користь сім`ї, а бо частину їх отримала позивачка.

В обґрунтування вартості автомобіля КІА Sorento, номер кузова НОМЕР_2 , позивачкою надано висновок експерта Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 14 травня 2024 року № СЕ-19/109-24/5843-АВ (судовий експерт ОСОБА_13 ), згідно з яким середня ринкова вартість транспортного засобу КІА Sorento, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , становить 145870,0 грн.

Також, з урахуванням норм ЦПК України, враховуючи стандарти доказування в цивільному судочинстві, суд першої інстанції не прийняв в якості доказу надану представником відповідача інформацію про визначення вартості автомобіля КІА Sorento, номер кузова НОМЕР_2 на рівні 22000 чеських крон, оскільки до такої оцінки долучений лише переклад, при цьому суд позбавлений можливості перевірити рівень і кваліфікацію фахівця, який виконував таку оцінку. Оригінал даного документу суду не було представлено (т.3 а.с. 233-236).

Отже, на переконання суду, ОСОБА_2 повинен компенсувати ОСОБА_3 половину вартості відчуженого автомобіля КІА Sorento, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , у розмірі 72935,09 грн (145870,18 : 2).

Перевіривши справу, враховуючи зазначені встановлені судом обставини і надані докази, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача стосовно стягнення з нього половини вартості автомобілів, які були спільним сумісним майном подружжя, відчуженим без згоди і не на користь позивача.

Так, відповідачем не доведено, що гроші від продажу автомобіля KIA Sorento витрачено на потреби сім`ї. Однак згідно з матеріалами справи автомобіль відчужений ним в 2022 році після розірвання шлюбу. Відповідач також вважає, що позивачка подала до суду висновок про вартість аналогічного автомобіля без врахування його технічного стану, який не відповідає вартості відчуженого транспортного засобу. Однак позивач змушена була оцінювати автомобіль, який вибув з володіння подружжя, із застосуванням порівняльного методу, в той час, як відповідач не надав належного доказу для визначення ціни спірного транспортного засобу. На думку відповідача експертний висновок № CE-19/109-24/5843-AB від 14.05.2024 року щодо середньої ринкової ціни транспортного засобу KIA Sorento долучено до матеріалів цивільної справи з порушенням норм ЦПК України, що є підставою для відмови у прийнятті такого доказу, не спростовує висновок суду, який цей доказ взяв за основу, оскільки, як вже зазначалося, інших доказів для вирішення спору про поділ спірного автомобіля відповідачем не надано.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскарженого рішення. Вбачається, що оскільки суд правильно визначив суму компенсації за відчужене спільне майно, і поділив будинок і квартиру між сторонами, немає підстав для скасування або зміни оскарженого рішення в частині грошової компенсації частки майна подружжя. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни ухвали і рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційні скарги позивача задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, а скарга відповідача має бути частково задоволена з ухваленням нового рішення про задоволення вимог в частині поділу гаражу про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності за кожним на 1/2 частку гаражу на АДРЕСА_4 .

Оскільки ОСОБА_1 звільнена судом від оплати судового збору за подачу апеляційних скарги, такі витрати компенсуються за рахунок держави.

Однак у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача, з позивачки на його користь підлягає стягненню сума 4204 грн ( в апеляційній скарзі було заявлено три вимоги стосовно скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням рішення на користь відповідача, з яких апеляційним судом задоволена одна вимога, при цьому ОСОБА_2 сплачено було 12 612 грн судового збору).

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, то решта судових витрат відносяться на рахунок скаржника.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 травня 2025 року та на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 травня 2025 року залишити без задоволення.

Ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 травня 2025 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Даниліва Юрія Михайловича задовольнити частково.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 травня 2025 року скасувати в частині відмови в поділі гаражу як спільного майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 частку гаражу на АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 04.

В решті залишити рішення без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування судових витрат 4204 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 жовтня 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський

О.О. Томин