ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2025 року у справі за позовом Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року КП «Павлоградтеплоенерго» звернулось до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що відповідач, як власник кватири є споживачем послуг з теплопостачанняза адресою: АДРЕСА_1 , проте вчасно та у відповідному розмірі оплату послуг не здійснює, в результаті чого утворилась заборгованість за період з 01.01.2002 року по 01.04.2023 року.

Просили стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за спожиту теплову енергію у сумі 37738,84 грн, яка складається з 35594,74 основного боргу, 1620,00 грн інфляційні витрати, 524,10 грн 3% річних, а також просило стягнути витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2025 рокупозовні вимоги КП «Павлоградтеплоенерго» задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 12.06.2018 року по 01.04.2023 року в сумі 15 799,76 грн, з яких 13 655,66 грн - основний борг, 1 620,00 грн інфляційні збитки, 524,10 грн 3% річних., а також стягнуто судовий збір у розмірі 1267,70 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі КП «Павлоградтеплоенерго»просить скасувати рішення суду першої інстанції від 09 квітня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також не відповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема зазначали, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків про застосування строку позовної давності з урахуванням карантинних обмежень та відкинув заборгованість до 12.06.2018 року. Звертає увагу, що карантин діяв з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року, а тому пропущеною можна вважати тільки заборгованість до 12 березня 2017 року. Крім того звертає увагу, що мало місце переривання строку позовної давності, оскільки почиваючи із січня 2022 року відповідачкою періодично здійснювалось часткове погашення заборгованості за теплопостачання.

Відповідач не скористалась своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 37 738,84 грн. тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до 01.04.2023 року належала відповідачу. Вказане підтверджується копією договору купівлі-продажу від 01.04.2023 року.

Згідно копії ліцензії Дніпропетровської ОДА позивач є постачальником теплової енергії.

Відповідно копії типового індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії, відповідач уклав вказаний договір із позивачем.

Згідно копії особистого рахунку № НОМЕР_1 станом на березень 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 наявна заборгованість по сплаті комунальних платежів за надані позивачем послуги щодо теплової енергії, яка становить 35594,74 грн.

Відповідно до розрахунку інфляційних збитків за вказаний період сума збитків складає 1620,00 грн.

Згідно розрахунку відсотків за користування грошовими коштами, 3% річних за даний період складають 524,10 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання та надавав відповідачеві послуги з теплопостачання, а у свою чергу відповідач отримала такі послуги, однак не здійснила належної оплати за останні, і має заборгованість перед КП «Павлоградтеплоенерго», яку у добровільному порядку не сплачує. А тому за заявою відповідачки про застосування строків позовної давності, також враховуючи карантинні обмеження сума заборгованості підлягає відповідному зменшенню.

Із такими висновками суду першої інстанції не можливо погодитись з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно із статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних права та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти.

Статтею 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 319, 321 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 64, 67, 68 ЖК України наймачі повинні своєчасно та в повному обсязі вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинковихприміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. У вказаній статті також визначено, що теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» плата за спожиту теплову енергію повинна провадитися споживачем теплової енергії щомісячно за фактично отриману теплову енергію.

Звертаючись до суду із позовом КП «Павлоградтеплоенерго» зазначало, що між ними та відповідачем, як була власницею квартири до квітня 2023 року, встановились фактичні відносини з приводу надання послуг з теплопостачання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , за якою було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 ..

Таким чином, сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно яких позивач надавав відповідачу послуги з теплопостачання, а відповідач був зобов`язаний сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.

Із наданих позивачем розрахунків заборгованості та відомостей особового рахунку у ОСОБА_1 вбачається наявність заборгованості за наданими послугами із центрального опалення у розмірі 37 738,84 грн, яка складається з 35 594,74 основного боргу, 1 620,00 грн інфляційні витрати, 524,10 грн 3% річних.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивач зазначав, що судом першої інстанції застосовано наслідки пропуску строку позовної давності без правильного врахування карантинних обмежень та переривання строку позовної давності шляхом часткової сплати відповідачкою своєї заборгованості.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Однак, матеріали справи не містять заяви ОСОБА_1 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, а тому суд першої інстанції не мав права його застосовувати з власної ініціативи.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст. 376 ЦПК України).

Враховуючи те, що висновки суду з приводу частково задоволення позовних вимог із застосуванням строку позовної давності, ґрунтуються на наявності відповідного клопотання відповідачки, яке відсутнє в матеріалах справи, а отже не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону, то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що позовні вимоги КП «Павлоградтеплоенерго» підлягають задоволенню у повному обсязі, то з ОСОБА_1 на їх користь підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 6 661,60 грн.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 37 738,84 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2025 року скасувати.

Позовні вимоги Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 37 738,84 грн, яка складається з 35 594,74 основного боргу, 1 620,00 грн інфляційні витрати, 524,10 грн 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» витрати зі сплати судового збору у розмірі 6 661,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: