Справа № 466/4201/20
Провадження № 2/466/244/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2025 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Єзерського Р.Б.

при секретарі Свита А.І.

за участю представника позивача Буловчак В.І.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та усунення перешкод у користуванні допоміжними приміщеннями,

встановив:

12 червня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування.

У процесі розгляду справи відповідач Брюховицька селищна рада була замінена правонаступником Львівською міською радою.

24.06.2022 р. відповідач ОСОБА_4 відчужила квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , яка Ухвалою від 12 грудня 2023 року була залучено до участі у даній справі у якості співвідповідача.

В обґрунтування позову позивач у посилається на те, що в будинку, що по АДРЕСА_2 , в якому проживає позивач ОСОБА_3 складається з двох квартир, де квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_3 і розташована на першому поверсі будинку, а квартира АДРЕСА_4 , яка належала відповідачці ОСОБА_4 , а на цей час належить відповідачці ОСОБА_1 розташована в мезоніні даного будинку.

Квартира АДРЕСА_3 була приватизована позивачем ОСОБА_3 та членами його сім`ї у 1993 р. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 виданого Брюховицькою селищною радою 23.12.1993 р., площа такої квартири складає 62,3 кв. м. і складається з трьох житлових кімнат площею 12,5, 12,00 та 16,00 кв. м., кухні 15,20 кв. м. та веранди 6,6 кв. м. Окрім того, в свідоцтві про право власності на житло також зазначено, що йому також належить комора в підвалі площею 2,0 кв. м., яка в технічному паспорті не відображена та не включена в загальну площу квартири.

Квартира відповідачки ОСОБА_1 має загальну площу 44,9 кв. м. та складається з кухні - 9,5 кв. м., кладової - 0,5 кв. м., трьох житлових кімнат площею 12,9, 10,9 та 11,1 кв. м. Окрім того, за квартирою АДРЕСА_1 закріплено комору в підвалі площею 5,8 кв. м.

З метою отримання копії рішення Брюховицької селищної ради №30 від 18.02.1994 р. в серпні 2019 р. позивач ОСОБА_3 з відповідною заявою звернувся в архівний відділ Львівської міської ради, котрий 09.09.2019 р. надав йому відповідь №110003-967 до якої в додатках було долучено копію рішення виконкому Брюховицької селищної ради №30 від 18.02.1994 р. «Про розмежування квартири по АДРЕСА_5 за фактичним користуванням та володінням».

За цим рішенням Брюховицької селищної ради було проведено реальний розподіл в будинку АДРЕСА_6 , що приватизована на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 загальною площею 62,3 кв. м. з включенням в неї наступних приміщень згідно поверхового плану: 1-1 кухня, 1-2 кімната, 1-3 кімната, 1-4 кімната, 1-5 веранда, та підвал під верандою, і на квартиру АДРЕСА_4 з включенням в неї наступних приміщень 2- 1 кухня, 2-2 кладова, 2-3 кімната, 2-4 кімната, 2-5 кімната, 2-6 сходова клітка, 2-7 підвал. Пуктом 2 цього рішення вирішено зареєструвати як майно комунальної власності у виконкомі Брюховицької селищної ради квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 45,5 кв.м. з включенням в нею приміщень згідно з п. 1 цього рішення.

Позивач вважає, що включення єдиного підвалу, що знаходиться в будинку, де проживають сторони, та сходової клітки в площу квартири АДРЕСА_4 порушує його законні права та інтереси, а тому рішення виконкому Брюховицької сільської ради №30 від 18.02.1994 в цій частині вважає незаконним та просить скасувати.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 підтримав вимоги позовної заяви, з підстав викладених у позові. Просив суд задовольнити позов повністю.

Представник відповідача - Львівської міської ради Партика Н.С. у судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просила відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про місце, час та дату судового засідання.

Заслухавши учасників справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що Актом комісії Брюховицької селищної ради від 20.05.2020р. №584 з виходом на місце проведено обстеження веранди в будинку АДРЕСА_7 , де проживає ОСОБА_3 при обстеженні виявлено наявність приямку висотою 60 см. Під дерев`яною верандою площею 6,6 м. кв., яка без фундаменту, низ приямку засипано ґрунтом. Підвалу під верандою, не виявлено.

Позивач вважає, що з моменту приватизації квартири АДРЕСА_3 позивач набув також і права власності на всі допоміжні приміщення в даному будинку включаючи спірні сходову клітку та підвал, а тому їхнє закріплення за квартирою АДРЕСА_4 є незаконним та порушує його право власності, що і вказує на незаконність оскаржуваного рішення Брюховицької селищної ради №30 від 18.02.1994 р. «Про розмежування квартир АДРЕСА_8 » у частині що стосується закріплення спірного підвалу та сходової клітки за квартирою АДРЕСА_4 , а тому дане рішення відповідача в цій частині позивач просить скасувати як незаконне.

Також немає доступу до єдиного в будинку підвалу площею 12,0 кв.м. позначеного на поверховому плані цифрою - І, оскільки відповідачка ОСОБА_4 заблокувала двері між кімнатою його квартири позначеною на поверховому плані цифрами - 1-2 та сходовою кліткою та не допускає його до спільного підвалу.

Встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 була власником квартири АДРЕСА_9 . Квартира була приватизована ОСОБА_4 (кол. Нестерович) та її матір`ю ОСОБА_8 по 1/2 частині у встановленому законодавством порядку, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 03.10.1996 року, видане Брюховицькою селищною радою народних депутатів на підставі розпорядження № 59 від 03.10.1996 року. ОСОБА_8 померла у 2013р., ОСОБА_4 стала єдиним власником квартири АДРЕСА_4 .

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів № 30 від 18.02.1994 року «Про розмежування квартир АДРЕСА_3 і АДРЕСА_10 за фактичним користуванням та володінням» квартира АДРЕСА_11 знаходиться на 2 поверсі і лише їй потрібна сходова клітка, а приватизована квартира АДРЕСА_3 обладнана окремим ізольованим входом.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції, яка діяла на момент приватизації квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 визначав, що допоміжні приміщення у будинку, які не входили у площу квартири могли передаватись у приватну власність, якщо належали до квартири і використовувались лише користувачами однієї квартири.

Ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вказує, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення ( кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення.

Згідно ОСОБА_9 плану станом на 06.05.1982р. всі приміщення квартири АДРЕСА_3 знаходяться на першому поверсі будинку, вхід до квартири АДРЕСА_3 , яка перебуває у власності позивача, позначений через веранду першого поверху та є ізольованим.

Технічні характеристики житлового будинку АДРЕСА_5 передбачають, що сходова клітина 2.6 обслуговує квартиру АДРЕСА_4 , яка знаходиться у мезоніні, та не обслуговує квартири позивача.

Поверховий план першого поверху передбачає, що зі сходової клітини 2.6 є лише вихід на мезонін, де знаходяться приміщення квартири АДРЕСА_4 .

Поверховий план першого поверху не передбачає вхід до підвалу через приміщення сходової клітини 2.6. Поверховий план першого поверху будинку 1982 року не передбачає вхід у підвал 2.7 з першого поверху. Єдиним входом до підвалу 2.7 є зовнішній отвір, зображений збоку будинку, він зображений на Поверховому плані першого поверху станом на 06.05.1982 року і доступ до цього входу не здійснюється приміщення сходової клітини 2.6

Отвір у перекритті між сходовою клітиною 2.6 та підвалом 2.7, було зроблено при проведенні водопостачання та каналізації до квартири АДРЕСА_4 у період до 1982 року і цей невеликий технічний отвір у перекритті не є входом до підвалу.

З цих підстав сходова клітина не є майном співвласників будинку АДРЕСА_5 , яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а належить до квартири АДРЕСА_4 , а рішення Виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів № 30 від 18.02.1994 року «Про розмежування квартир АДРЕСА_3 і АДРЕСА_10 за фактичним користуванням та володінням» відповідає вимогам закону та не порушує право власності позивача.

Щодо клопотання відповідачів про застосування строку позовної давності, то суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 став співвласником квартири АДРЕСА_6 у 1993 р., де зареєстроване його місце проживання, до цього часу проживає у цій квартирі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказав, що мама відповідачки сама в односторонньому порядку закрила дверний прохід до його квартири з спільного коридору. ОСОБА_4 успадкувала 1/2 квартири після смерті ОСОБА_10 у 2013р.

З пояснень представника позивача ОСОБА_7 двері з квартири позивача не відкривались у коридор, де знаходиться сходова клітина 2.6, оскільки були замальовані кількома шарами фарби під час малювання дверей.

З часу прийняття оскаржуваного рішення сім`я позивача не сплачує комунальні послуги за обслуговування приміщення сходової клітини 2.6, одразу після прийняття оскаржуваного рішення лічильник електроенергії позивача був перенесений з приміщення сходової клітини 2.6.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позивач повинен довести факт того, що він не міг дізнатись про порушення свого цивільного права.

Крім того, Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За цих підстав Високий Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (п. 53 рішення).

Правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від по справі Постанову у справі від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2469цс16, від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12 та у постанові від 22.02.2017 року по справі № 6-17цс17.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується позивачем про те, що позивач про оскаржуване рішення Брюховицької селищної ради міг довідатись ще у 1994 року, оскільки він проживав у будинку. Позивач не звертався до суду із заявою про поновлення пропущених процесуальних строків, зокрема про поновлення строку позовної давності.

Враховуючи наведені обставини, зважаючи на клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.3,4,12,76,263-265 ЦПК України, ст.ст. 253, 256, 257 ЦК України, суд, -

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 до Львівської міської ради, , місцезнаходження: м. Львів, пл. Ринок, 1, ОСОБА_4 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_12 , ОСОБА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_12 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та усунення перешкод у користуванні допоміжними приміщеннями відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 05.11.2025 року.

Суддя Р. Б. Єзерський