ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3251/24 Номер провадження 22-ц/814/3623/25Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

Суддів: Пікуля В.П., Одринської Т.В.

при секретарі: Філоненко О.В.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Моторного Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 червня 2025 року ухвалене у складі головуючої судді Кузіної Ж.В., повний текст судового рішення виготовлено 24 червня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , третя особа: Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради як орган опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та вселення,-

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , 2011 року народження про усунення перешкод у користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_1 шляхом виселення та його вселення у дану квартиру посилаючись на те, що він є єдиним спадкоємцем майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 та ним успадкована спірна квартира.

У встановлений строк та порядок позивач прийняв спадщину. ОСОБА_7 , яка є дочкою померлої відмовилась від належної їй частки, у тому числі і обов`язкової. На даний час позивач немає можливості користуватися належною йому квартирою, близько 10 років у квартирі проживає його донька ОСОБА_2 зі своєю сім`єю чоловіком ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 , 2011 року народження.

У даній квартирі відповідачі проживають незначну частину календарного року, їх основне місце мешкання є АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 . Надання відповідачам даної квартири у користування мало тимчасовий характер , відповідачі забезпечені житлом.

У зв`язку зі значними змінами у житті позивача, що пов`язане зі складним станом здоров`я, позивач потребує постійного обстеження та лікування, забезпечення спеціального догляду, спокою, обмеження фізичного навантаження, уникнення будь-яких психологічних хвилювань.

У 2020 році у позивача виявили онкологічне захворювання, він є особою з інвалідністю 2 групи, має ряд інших захворювань, а тому для підтримання життєдіяльності потребує сторонньої допомоги.

Спірна квартира відповідає потребам позивача в отриманні постійної медичної допомоги, адже знаходиться у безпосередній близькості до онкоцентру, військового шпиталю, обласної лікарні, де він проходить КТ, МРТ, УЗД.

Поведінка дочки та її чоловіка свідчать про небажання надавати позивачу будь яку допомогу чи допускати до проживання його у власній квартирі.

Відповідачі не пускають позивача до його власності, добровільно виселятися не бажають, а тому він звернувся в суд з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_3 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі по 605,60 з кожного.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині вселення ОСОБА_1 в кв. АДРЕСА_3 та стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судового збору.

Також до суду апеляційної інстанції надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 19.06.2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

04.09.2025 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надали Полтавському апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу в якому просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а їх апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

05.09.2025 року ОСОБА_1 надав Полтавському апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідачів.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши позивача ОСОБА_1 , представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Моторного Ю.С., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно договору дарування від 09 вересня 2002 року, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полежаєвою Н.П., ОСОБА_6 набула права власності на квартиру АДРЕСА_3 . Право власності зареєстровано Полтавським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 15530 від 11 вересня 2002 року.

Згідно заповіту від 31 грудня 2009 року, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Руденко Н.Ю., ОСОБА_6 заповідала все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день її смерті і на що вона за законом буде мати право ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла.

Згідно повідомлення Другої Полтавської державної нотаріальної контори від 24.04.2024 року № 949/02-14 , даною нотаріальної конторою заведена спадкова справа № 223/2014 до майна померлої ОСОБА_6 .

Згідно матеріалів спадкової справи спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_1 . Інформація про інших спадкоємців станом на 24.04.2024 року згідно матеріалів спадкової справи відсутня, будь-які інші заяви про прийняття спадщини не надходили.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося сторонами та визнано відповідачем ОСОБА_2 , представником відповідачів ОСОБА_8 , що у квартирі АДРЕСА_3 проживають відповідачі: дочка позивача ОСОБА_2 , зять позивача ОСОБА_3 та онук позивача ОСОБА_4 , 2011 року народження.

ОСОБА_2 вказує, що вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 у належній їй однокімнатній квартирі, відповідач ОСОБА_3 разом з неповнолітньою дитиною зареєстровані за адресою АДРЕСА_5 у належній ОСОБА_3 однокімнатній квартирі.

Також у власності відповідача ОСОБА_2 перебуває нерухоме майно за адресою АДРЕСА_6 (загальною площею 37м кв., житловою площею 17,2 м. кв.), садовий (дачний) будинок, не є об`єктом житлової нерухомості за адресою АДРЕСА_2 .

У власності позивача ОСОБА_1 , крім спірної квартири , перебувають житловий будинок АДРЕСА_7 (загальною площею 68,9 м. кв., житловою площею 31,6 м. кв.), кв. АДРЕСА_8 (загальною площею 41,3 м кв.), житловою площею 15,6 м.кв.).

Судом першої інстанції також встановлено, що позивач не проживає в жодному належному йому на праві власності житловому приміщенні, а мешкає в квартирі, що належить йому за адресою АДРЕСА_9 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК України).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

За приписами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору, що й здійснив суд апеляційної інстанції.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції та апеляційним судом встановлено, що позивачем з власної волі у березні 2014 року надано відповідачам у безоплатне користування вищевказану квартиру.

З огляду на вказане відповідачі не є такими, що самоправно вселилися до житлового приміщення.

Виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 може призвести до виникнення негативних для них наслідків та буде надмірним тягарем для їхньої сім`ї.

З огляду на характер родинних відносин між позивачем і відповідачами, і зважаючи на обставини, якими обґрунтовано позов, позивач був обізнаний про обтяження квартири правом відповідачів на користування житлом, тобто позивач міг передбачити характер та вагу обтяження його нерухомості .

Під час розгляду справи не встановлено, що відповідачі чинять перешкоди позивачу, псують житло, порушують правила співжиття. Натомість відповідачами у спірній квартирі зроблено ремонт, замінені вікна балконні рами та підлога, опалення та електропроводка, а також придбані нові меблі.

Для відповідачів зазначена квартира має правовий зв`язок безперервно з березня 2014 року, тому це є достатньою підставою для того, щоб вважати цю квартиру їх житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Суд першої інстанції, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, оцінивши відповідність втручання в право відповідача на мирне володіння майном, дійшов обгрунтованого висновку про непропорційність виселення відповідачів у розумінні статті 8 Конвенції

Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів з квартири.

Суд першої інстанції дослідив можливість виселення відповідачів на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та обґрунтовано вважав, що у даній справі інтереси позивача не перевищують інтереси відповідачів.

Щодо твердження відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та їх представника адвоката Моторного Ю.С. про те, що позивач ОСОБА_1 не є власником вказаної квартири колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, а саме те, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Місцевим судом було вірно зазначено, що право власності на нерухоме майно, що виникло до 1 січня 2013 року визнається дійсним якщо реєстрація такого права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. Тобто, право власності, зареєстроване до 1 січня 2013 року, залишається дійсним.

Договір дарування від 09 вересня 2002 року, яким ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у рівних частках подарували ОСОБА_6 , яка була спадкодавцем квартири, зареєстрований в Полтавському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 15530 від 11 вересня 2002 року, про що свідчить відповідний запис зроблений на правоустановчому документові, який відповідає додатку 7 Положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно

Право власності зареєстроване до 2013 року в старому Реєстрі прав власності на нерухоме майно і відповідно держава визнає право власності на таке майно.

Посилання представника відповідачів, щодо відсутності доказів належності ОСОБА_6 на час смерті спірної квартири на праві власності не ґрунтуються на нормах закону.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані сторонами докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Отже, апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 червня 2025 року- без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2025 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді Т.В. Одринська

В.П. Пікуль