Номер провадження 2/754/2230/25
РІШЕННЯ

Іменем України

20 жовтня 2025 року Деснянський районний суд міста Києва

у складі головуючої судді Гринчак О.І.

за участю секретаря судових засідань Головач О.О.,

представника позивачки Зінчука Я.В. (присутнього у судовому засіданні 08.10.2025),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

Зміст позовних вимог

30.12.2024 ОСОБА_1 , через представника - адвоката Зінчука Ярослава Володимировича, звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, в якій просить суд:

- визнати за ОСОБА_1 як за єдиним спадкоємцем в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , право власності на 1/3 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ;

- припинити право власності ОСОБА_2 на 1/6 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ;

- скасувати Свідоцтво про право на спадщину за законом № 3-451 від 10.10.2014 на 1/6 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_2 нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Малюгою Оленою Анатоліївною;

- скасувати Рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер: 16391039 від 10.10.2014 нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Малюги Олени Анатоліївни. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, 1/6 частина двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , власника ОСОБА_2 ;

- визнати недійсною нотаріальну дію нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Малюги Олени Анатоліївни з державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 7289766 від 10.10.2014, внесеного на підставі Рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер: 16391039 від 10.10.2014. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, 1/6 частина двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , власника ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що єдиною спадкоємицею ОСОБА_3 є його дочка, позивачка - ОСОБА_1 , яка має право на отримання свідоцтва про право на спадщину - на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , як спадкоємець першої черги спадкування за законом, оскільки нотаріусом було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину вищезазначеної квартири відповідачці - ОСОБА_2 на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11.10.2013 у справі 754/11769/13-ц про встановлення факту проживання однією сім`єю із померлим більше п`яти років до часу відкриття спадщини, яке скасовано ухвалою Апеляційного суду м. Києва № 22-ц/796/429/2015 від 12.02.2015, а ОСОБА_2 не входить до кола спадкоємців ОСОБА_3 за законом будь-якої черги та немає права на спадкування за ним. Дочка спадкодавця - ОСОБА_4 , громадянка РФ, відмовилась від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 на користь неналежного спадкоємця, а строк встановлений для її відкликання минув. Син спадкодавця - ОСОБА_5 , громадянин РФ, заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 не подавав, отже вважається таким, що не прийняв її. Державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Малюга Олена Анатоліївна неправомірно відмовила позивачці - ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину, - на 1/3 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини лише на користь спадкоємців за законом, незалежно від черги. А рішення суду, на підставі якого ОСОБА_2 було включено до четвертої черги спадкування за законом, скасовано.

Представник позивачки зазначає, що оскільки у позивачки виникло право на звернення до суду з даною позовною заявою після ухвалення постанови Верховного Суду від 13.05.2021 у справі № 755/9713/15-ц про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 30.11.2020, якою було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2017, про відмову у задоволенні позову про встановлення факту проживання ОСОБА_2 з Спадкодавцем, - ОСОБА_3 , однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини та про визнання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги, - позовну давність не порушено.

Правова позиція відповідача

Представниця відповідачки у заяві зазначає, що із відповіді за вих. № 291/01-16 від 20 січня 2022 року нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Малюги О.А., наданої позивачці вбачається, що позивачці може бути видано свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 .

Тобто, позивачка у цій справі не позбавлена можливості як станом на 20 січня 2022 року, так і на момент звернення до суду з цим позовом, отримати свідоцтво про право на спадщину на 1/6 вказаної квартири.

Разом з тим, у п. 1 прохальної частини позову позивачем заявляється вимога про визнання за нею права власності як єдиного спадкоємця на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 , який 1/3 частку цієї квартири успадкував після смерті своєї дружини ОСОБА_6 , та який за життя право власності на цю частку за собою не зареєстрував.

Тому, що в частині 1/6 частки (п. 1 прохальної частини позову) заявлених позивачем вимог, відповідач ОСОБА_2 не є належним відповідачем у цій справі, оскільки будь-яких прав та обов`язків відповідачки ОСОБА_2 в цій частині позовні вимоги не стосується, тому вимоги в цій частині є безпідставними, заявлені за відсутності будь-якого спору.

Крім того, законодавством визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину (глава 89 ЦК).

Також представниця відповідачки зазначає, що із позовної заяви та доданих до неї додатків, зокрема, ухвали від 12 лютого 2015 року Апеляційного суду м. Києва вбачається, що скасування рішення суду першої інстанції, на підставі якого відповідач отримала оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом, відбулося за результатами розгляду апеляційної скарги саме позивачки у цій справі ОСОБА_1 , тобто позивач з 12 лютого 2015 року була обізнана про те, що рішення суду першої інстанції, на підставі якого відповідачка отримала свідоцтво про спадщину за законом, скасоване.

Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 зробив правовий висновок та зазначив, що положеннями гл. 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що зазначені у ст. 268 ЦК України як виняток, серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, немає вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Сторона відповідача вважає, що позивач, будучи обізнаною з 12 лютого 2015 року про скасування рішення суду, на підставі якого відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину та, відповідно, будучи обізнаною із фактом видачі такого свідоцтва про право на спадщину відповідачці, оскільки звернулася до суду з апеляційною скаргою, з позовом до суду у встановлений законодавством трирічний строк до 12 лютого 2018 року про визнання вказаного свідоцтва недійсним, не зверталася, тому сторона відповідача вважає, що позивач пропустила встановлений законодавством строк для звернення до суду з цим позовом, тобто наявні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.

Доводи позивача щодо обґрунтування позовної давності з підстав того, що у період з 08 червня 2015 року по 13 травня 2021 року здійснювався розгляд справи № 755/9713/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_4 , П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, не ґрунтуються на нормах законодавства, на зазначеному висновку Верховного Суду та обставин у цій справі, оскільки підставами поданого ОСОБА_1 позову є саме визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, отримане відповідачем на підставі рішення суду, яке скасоване 12 лютого 2015 року саме за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася відповідачка - ОСОБА_7 (після зміни прізвища та по батькові - ОСОБА_8 ), батьками якої є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

27.12.1972 між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 було зареєстровано шлюб, ОСОБА_11 змінила прізвище на « ОСОБА_12 ».

Згідно з рішенням Ленінської районної Ради народних депутатів Чернівецької області № 480/24 від 17.12.1982 «Про призначення опіки» ОСОБА_11 , 1944 року народження, призначено опікуном над двоюрідною сестрою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що мати дівчинки померла, а батько дав офіційну згоду на призначення опікунства.

17.10.1984 ОСОБА_3 видано ордер № 50088 серія Б на квартиру АДРЕСА_1 , склад сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 - дружина, та ОСОБА_7 - підопічна.

15.11.1984 ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєструвалися в квартирі АДРЕСА_1 .

18.07.1990 ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_12 », та по батькові на « ОСОБА_13 », та 31.07.1990 видано свідоцтво про народження на ОСОБА_8 .

16.08.1997 ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_14 , та змінила прізвище на « ОСОБА_15 ».

10.03.1999 Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким квартира АДРЕСА_1 , належить в рівних долях на праві власності ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. З реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 знята 28.08.2012 у зв`язку зі смертю.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер у віці ІНФОРМАЦІЯ_4 . З реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 знятий 12.03.2013 у зв`язку зі смертю.

ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 31 жовтня 2012 року уклав нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу частини квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого він продав ОСОБА_2 належну йому на праві власності 1/3 частину вказаної квартири. Після цього, ОСОБА_2 стала власником 2/3 частин вказаної квартири, а залишена 1/3 частина квартири, що належала померлій ОСОБА_6 , була прийнята як спадщина її чоловіком ОСОБА_3 , однак останній не встиг отримати свідоцтво про спадщину. Ця частина квартири входить в спадкову масу після смерті ОСОБА_3 .

Позивачка - ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 . Згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, відомості про дитину - ОСОБА_16 , батько - ОСОБА_17 , мати - ОСОБА_18 ; державна реєстрація народження проведена відповідно до частин першої статті 135 СК України; 18 грудня 1972 року внесено зміни на підставі повідомлення про визнання батьківства: прізвище дитини « ОСОБА_19 » змінено на « ОСОБА_12 »; прізвище батька « ОСОБА_19 » змінено на « ОСОБА_12 ». 18.12.1972 видано свідоцтво про народження ОСОБА_20 , в якому батьками вказано - ОСОБА_3 та ОСОБА_18 . 06.11.1993 ОСОБА_20 уклала шлюб з ОСОБА_21 , та змінила прізвище на « ОСОБА_22 ». 29.04.2012 ОСОБА_23 уклала шлюб з ОСОБА_24 , та змінила прізвище на « ОСОБА_25 ».

Крім ОСОБА_1 , ОСОБА_3 мав дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка народилася та проживає на території РФ, та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який народився та проживає на території РФ.

19.02.2013 до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулася ОСОБА_1 , 24.05.2013 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулася ОСОБА_4 , а 08.07.2013 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулася ОСОБА_2 .

19.07.2013 ОСОБА_4 від прийняття спадщини після смерті батька відмовилася на користь ОСОБА_2 , а ОСОБА_5 до нотаріальних органів із заявою про прийняття спадщини не звертався.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11.10.2013 у справі № 754/11769/13-ц заяву ОСОБА_2 задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , більше п`яти років до часу відкриття спадщини.

10.10.2014 ОСОБА_2 звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

10.10.2014 державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване у реєстрі за № 3-451, згідно з яким спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна гр. ОСОБА_3 , 1942 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , є:

- його дочка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , - на 1/2 (одну другу) частку майна,

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , - на 1/2 (одну другу) частку майна, у зв`язку з відмовою на її користь спадкоємця першої черги дочки померлого громадянки РФ ОСОБА_4 .

Спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з: 1/3 (однієї третьої) частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала дружині гр. ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_11 , спадкоємцем якої був її чоловік гр. ОСОБА_3 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, яка належала гр. ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради м. Києва 10 березня 1999 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 10 березня 1999 р. № 1531 та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 22 березня 1999 року та записано у реєстрову книгу за № 3377. Вказана квартира складається з двох жилих кімнат, загальною площею - 55.6 кв.м, жилою площею - 29.1 кв.м.

Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна видано ОСОБА_2 .

Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна ще не видано.

10.10.2014 право власності на 1/6 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, за законом, серія та номер: 3-451, виданого 10.10.2014, видавник: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, нотаріус Малюга Олена Анатоліївна; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 16391039 від 10.10.2014.

П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора повідомляла ОСОБА_1 про те, що на 31 жовтня 2014 року о 9:00 год була призначена видача свідоцтва про право на спадщину за законом. У зв`язку з поданням заяви про перенесення видачі вказаного свідоцтва позивачку було повідомлено про необхідність явки 02 грудня 2014 року о 9:00.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року у справі № 22-ц/796/429/2015 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2013 року скасовано. Заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа : Головне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду, оскільки між заявницею та ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем першої черги за законом, після померлого ОСОБА_3 , виник спір про право.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року у справі № 755/9713/15-ц у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_4 , П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання з ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини та про визнання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 755/9713/15-ц апеляційні скарги ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_26 , до яких приєдналася ОСОБА_4 , залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 755/9713/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення; рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року залишено без змін.

12 січня 2022 року позивачка - ОСОБА_1 звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Листом від 20 січня 2022 року № 291/01-16 П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора на заяву позивачки про видачу свідоцтва про право на спадщину повідомила, що видати свідоцтво про право на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_3 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 неможливо, оскільки на підставі статті 1264 Цивільного кодексу України 10 жовтня 2014 року на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке на даний час не скасоване та не визнане судом недійсним на 1/6 частину вказаної вище квартири, яка закликалась до спадкування згідно з рішенням Деснянського районного суду міста Києві від 11 жовтня 2013 року та внаслідок відмови на її користь спадкоємиці першої черги, дочки померлого - ОСОБА_4 . На даний час позивачці може бути видано свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 при наданні нотаріусу оригіналів документів, що посвідчують право власності на спадкове майно померлого.

Позивачка за отриманням свідоцтва про право на спадщину на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 не зверталася.

25 січня 2022 року ОСОБА_4 звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою, в якій вказала, що нею подана заява про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 від 30 квітня 2013 року, від спадщини вона не відмовлялася згідно зі ст. 1273 ЦК України, заява про прийняття спадщини не відкликана за ч. 5 ст. 1269 ЦК України; заява про відмову на користь ОСОБА_2 недійсна, оскільки вона не є спадкоємцем четвертої черги.

Листом від 22 лютого 2022 року П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора на заяву ОСОБА_4 повідомила, що у встановлений законом строк, а саме 24 травня 2013 року до нотаріальної контори надійшла її заява про прийняття спадщини, яка в подальшому нею була відкликана, а також, в якій вона відмовилися від прийняття спадщини на користь спадкоємця четвертої черги - ОСОБА_2 , у зв`язку з чим вважається такою, що спадщину не прийняла; інформація про постійне проживання та реєстрації з померлим на день його смерті за однією адресою в спадковій справі відсутня. Тому, видати ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_3 неможливо, через пропущений строк для прийняття спадщини.

Норми права та мотиви суду

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За приписами статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з положеннями статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно з приписами ч. 1, 2, 5 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Статтею 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Частиною другою статті 1274 ЦК України встановлено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Положеннями частин другої, третьої статті 1275 ЦК України встановлено, що якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця.

Відповідно до приписів статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину. Так, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Приписами статті 1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зазначено, що у ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

У цій справі судом встановлено, що за відсутності рішення про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини ОСОБА_2 не мала права претендувати на спадщину після померлого ОСОБА_3 , а нотаріус, відповідно, не мав права видавати оспорюване свідоцтво ОСОБА_2 . Видача свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 підтверджує факт порушення прав ОСОБА_1 як спадкоємця першої черги після смерті батька ОСОБА_3 .

Щодо позовної давності

10.10.2014 видано оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом.

30.12.2024 позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Сторона відповідача стверджує, що позивачка з 12.02.2015 була обізнана про те, що рішення суду першої інстанції, на підставі якого відповідачка отримала свідоцтво про спадщину за законом, скасоване, з позовом до суду у встановлений законодавством трирічний строк до 12 лютого 2018 року про визнання вказаного свідоцтва недійсним, не зверталася, тому сторона відповідача вважає, що позивачка пропустила встановлений законодавством строк для звернення до суду з цим позовом.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зазначено, що:

- самий факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, підтверджує порушення прав та інтересів цього спадкоємця, саме тому перебіг позовної давності потрібно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців, а у разі якщо спадкоємець, права та інтереси якого порушені видачею такого свідоцтва, доведе, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються його права, йому стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності варто пов`язувати саме з таким моментом;

- факт неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину та невизначення законодавцем строку, протягом якого спадкоємець має оформити свої спадкові права, не може доводити, що у такого спадкоємця не виникло право на позов, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) іншому із спадкоємців або особі, яка не мала права на спадкування, перешкоджає завершенню оформлення своїх спадкових прав другому із спадкоємців (єдиному спадкоємцю), який не отримав свідоцтва про право на спадщину, а отже свідчить про виникнення у цього спадкоємця права на позов у матеріально-правовому аспекті;

- строк реалізації спадкоємцем спадкових прав - отримання свідоцтва про право на спадщину та строк захисту порушених прав спадкоємця - оспорення свідоцтва про право на спадщину, виданого іншому спадкоємцеві на все спадкове майно або особі, яка не є спадкоємцем, є різними строками і не є взаємозалежними. Перший строк законодавцем не обмежений і спадкоємець вправі на власний розсуд реалізувати таке право, водночас строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Необмеження спадкоємця у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком необмеження такої особи у строках захисту порушених спадкових прав;

- у частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, не згадуються вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину;

- оспорювання свідоцтва відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності свідоцтва, а тому на таку вимогу має поширюватися позовна давність. Тобто правова природа вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не виключає застосування до неї позовної давності. По своїй суті вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не може бути ототожнена та/або кваліфікована як негаторний позов;

- об`єднана палата звертає увагу, що за своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України;

- початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.

У цій справі судом встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.10.2014 зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 право власності на 1/6 частки спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 3-451 від 10.10.2024, тобто з цього моменту позивачка могла дізнатися про наявність оспорюваного свідоцтва.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки оспорюване свідоцтво було видане державним нотаріусом на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11.10.2013 у справі № 754/11769/13-ц (яким заяву ОСОБА_2 задоволено та встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , більше п`яти років до часу відкриття спадщини), і вказане рішення було скасовано ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12.02.2015 № 22-ц/796/429/2015 у зв`язку з поданням апеляційної скарги саме позивачкою - ОСОБА_1 , тому суд дійшов висновку, що з 12.02.2015 почався початок перебігу позовної давності за позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Суд відхиляє доводи позивачки про те, що у неї виникло право на звернення до суду з даною позовною заявою після ухвалення постанови Верховного Суду від 13.05.2021 у справі № 755/9713/15-ц про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 30.11.2020, якою було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2017, про відмову у задоволенні позову про встановлення факту проживання ОСОБА_2 з спадкодавцем, - ОСОБА_3 , однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини та про визнання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги. Мотивом для відхилення вказаних доводів відповідачки є те, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12.02.2015 № 22-ц/796/429/2015 було скасовано рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11.10.2013 у справі № 754/11769/13-ц, що стало підставою для видачі відповідачці оспорюваного свідоцтва про право на спадщину.

Тому, суд відмовляє у задоволенні обґрунтованої позовної вимоги про скасування свідоцтво про право на спадщину за законом № 3-451 від 10.10.2014, на 1/6 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , виданого ОСОБА_2 нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Малюгою Оленою Анатоліївною, з підстав пропуску позовної давності.

Похідні вимоги від основної вимоги про оспорювання свідоцтва про право на спадщину, а саме вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер: 16391039 від 10.10.2014 нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Малюги Олени Анатоліївни; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, 1/6 частина двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_2 ; вимога про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/6 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованими, однак в їх задоволенні слід відмовити з тих же підстав, що стосуються основної вимоги - пропуску позовної давності.

Вимога про визнання недійсною нотаріальної дії нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Малюги Олени Анатоліївни з державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 7289766 від 10.10.2014, внесеного на підставі Рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер: 16391039 від 10.10.2014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, 1/6 частина двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , власника ОСОБА_2 , не підлягає задоволенню з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки:

- згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції;

- відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав);

- у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав;

- з 16 січня 2020 року законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права (постанова Верховного Суду від 17.08.2022 № 450/441/19 (61-691св22)).

Щодо позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 як за єдиним спадкоємцем в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , права власності на 1/3 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , то в її задоволенні слід відмовити з таких підстав:

1) в частині вимог про визнання права власності на 1/6 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі оспорюваного свідоцтва про право власності на спадщину, - як похідної вимоги від вимоги про визнання вказаного свідоцтва недійсним та пропуском позовної давності;

2) в частині про визнання права власності на 1/6 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що не належить ОСОБА_2 , - з підстав заявлення вимог до неналежного відповідача, оскільки належним відповідачем у справі мають бути інші спадкоємці, а у разі - їх відсутності відповідний орган територіальної громади (у даному випадку Київська міська рада).

З огляду на зазначене, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування немає.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивачку.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 7, 10, 12, 19, 81, 83, 141, 258-260, 263-265, 273-279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Судові витрати покласти на сторону позивача.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. В разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили, якщо його не скасовано, після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Третя особа - П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, , місцезнаходження: м. Київ, вул. Закревського, 47

Повний текст рішення складено та підписано 30.10.2025.

Суддя Деснянського

районного суду міста Києва Оксана Гринчак