Провадження № 22-ц/801/2117/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 рокуСправа № 127/35753/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Рибчинського В. П., Голоти Л. О.,

з участю секретарів судового засідання Ходакової М. Г., Литвин Ю. О.,

учасники справи:

позивач Державний центр зайнятості,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Білоус Ірини Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2025 року, ухвалене у складі судді Бойка В. М. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У жовтні 2024 року Державний центр зайнятості звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Наказом Державного центру зайнятості від 14 липня 2017 року № 207-к ОСОБА_1 було призначено на посаду директора Вінницького ОЦЗ з 17 липня 2017 року.

За умовами Контракту № 20 від 25 листопада 2022 року відповідачку призначено на посаду директора Вінницького обласного центру зайнятості на термін з 29 листопада 2022 року до 28 лютого 2023 року.

Додатковими угодами до Контракту № 20 від 25 листопада 2022 року термін дії Контракту неодноразово продовжувався, зокрема Додатковою угодою № 174 від 29 травня 2024 року термін дії контракту продовжено до 01 липня 2024 року.

Наказом Державного центру зайнятості від 01 липня 2024 року № 78-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора Вінницького обласного центру зайнятості у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

У період роботи на зазначеній посаді ОСОБА_1 було видано наказ № 231-к від 13 березня 2023 року, відповідно до якого ОСОБА_2 звільнено з посади заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості 13 березня 2023 року у зв`язку зі змінами в організації праці, які пов`язані із зміною структури та штатного розпису Вінницького обласного центру зайнятості, скороченням чисельності та штату працівників, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_2 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 червня 2023 року по справі № 127/10386/23 задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Вінницького обласного центру зайнятості:

- визнано незаконним та скасовано наказ директора Вінницького обласного центру зайнятості від 13 березня 2023 №231-к «Про звільнення ОСОБА_2 »;

- поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості з 14 березня 2023;

- стягнуто з Вінницького обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу (без вирахування податків та зборів) у розмірі 106 896,66 грн, судовий збір у розмірі 1073,60 грн, витрати на правничу допомогу адвоката 13 000 грн,

- стягнуто з Вінницького обласного центру зайнятості на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 20 вересня 2023 року вказане рішення залишено без змін, апеляційну скаргу Вінницького обласного центру зайнятості залишено без задоволення та стягнуто з Вінницького обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 000 грн.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2023 року у справі №127/10386/23 було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Вінницького обласного центру зайнятості на рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції.

На виконання вказаних судових рішень наказом Вінницького обласного центру зайнятості від 30 червня 2023 року № 435-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 » було скасовано наказ Вінницького обласного центру зайнятості від 13 березня 2023 року №328-к «Про звільнення ОСОБА_2 », поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості з 14 березня 2023 року, а також проведено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без вирахування податків та зборів) ОСОБА_2 у розмірі 106 896,66 грн.

Як вбачається зі згаданих судових рішень, підставою незаконного звільнення ОСОБА_2 став підписаний директором Вінницького обласного центру зайнятості Скоковською Г. П. наказ №231-к «Про звільнення ОСОБА_2 » від 13 березня 2023 року.

Таким чином, протиправними діями директора Вінницького обласного центру зайнятості Скоковської Г. П. позивачу завдано шкоду на загальну суму 125 043,86 грн.

На підставі викладених обставин, Державний центр зайнятості у заявленому позові просив стягнути зі ОСОБА_1 на користь Державного центру зайнятості в порядку регресу 125 043,86 грн завданої матеріальної шкоди, вирішити питання судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2025 року позовні вимоги було задоволено та вирішено стягнути зі ОСОБА_1 на користь Державного центру зайнятості в порядку регресу 125 043,86 грн та 2 422,40 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що саме за наказом ОСОБА_3 був звільнений ОСОБА_2 , і факт незаконного звільнення працівника встановлений судом та свідчить про вину особи, уповноваженої на звільнення працівників. Відповідальність у такому випадку настає незалежно від форми вини.

Директор Вінницького обласного центру зайнятості ОСОБА_1 , як службова особа, яка видала наказ про звільнення і який у подальшому був визнаний незаконним та скасований в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну Державному центру зайнятості (який здійснює контроль за використанням коштів Фонду) у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, протиправними діями директора Вінницького обласного центру зайнятості ОСОБА_1 завдано шкоду Фонду, яка підлягає стягненню з відповідачки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, адвокат Білоус І. М. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 26 серпня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Рибчинський В. П., Голота Л. О.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 серпня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2025 року справу призначено до розгляду на 09 жовтня 2025 року о 10 год 00 хв., в подальшому за клопотанням відповідача розгляд справи відкладено на 16.10.2025 року о 10 год. 30 хв.. а також у справі було оголошено перерву до 30.10.2025 року о 10 год. 00 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 звертає увагу на те, що питання неправомірності дій та вини керівника у їх скоєнні, як і причинний зв`язок та наслідки таких дій (шкода) є різними елементами складу цивільного правопорушення, яке є підставою для притягнення керівника до матеріальної відповідальності у порядку регресу з підстав, які заявлені позивачем. Для притягнення до відповідальності відповідача суд має з`ясувати наявність усіх елементів складу правопорушення.

Рішення про звільнення ОСОБА_2 було ініційовано та погоджено Державним центром зайнятості, що підтверджується листом від 09 березня 2022 року, згідно з яким у зв`язку зі змінами в організації праці директор Державного центру зайнятості погоджує звільнення з посади заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості ОСОБА_2 . Таким чином, звільнення відбулося внаслідок змін в організації праці, пов`язаних з реорганізацією, а не з особистої ініціативи відповідача ОСОБА_1 . Крім того, процедура звільнення, включаючи питання переважного права на залишення на роботі, розглядалася комісією Вінницького обласного центру зайнятості, що є додатковим доказом відсутності умислу та вини відповідача у звільненні ОСОБА_4 .

Наказ про звільнення був підготовлений та погоджений низкою відповідальних працівників, зокрема начальником відділу по роботі з персоналом, начальником юридичного відділу, та провідним інспектором з питань запобігання та виявлення корупції. Підпис директора лише фіналізує та юридично закріплює рішення, на виконання наказу позивача Державного центру зайнятості. За таких обставин, ОСОБА_1 не мала умислу на звільнення ОСОБА_2 .. Належні та допустимі докази, які б свідчили про зворотнє відсутні.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 червня 2023 року у справі № 127/10386/23 не може мати преюдиційного значення під час розгляду цієї справи, оскільки до участі у її розгляді ОСОБА_1 не було залучено.

Позивач не довів у даній справі, що відповідачка до підписання наказу про звільнення знала про усі обставини, які стали передумовою для звільнення, що виключає не лише умисел, а й вину відповідачки, що є необхідною умовою для притягнення її до матеріальної відповідальності за вказаними нормами КЗпП України.

Усі обставини справи свідчать про відсутність у відповідача ОСОБА_1 підстав для сумнівів у законності своїх дій, що виключає її вину у видачі скасованого наказу.

Окрім того виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу сама по собі не є шкодою у розумінні ст. 237 КЗпП України чи ст. 22 ЦК України, оскільки середній заробіток, який сплатила у даному випадку Держава незаконно звільненому працівнику є лише відновленням права особи на заробітну плату, яку вона й так би отримала, та не поклав на державний бюджет додаткових витрат. У справі відсутні докази, що у даному випадку відбулася подвійна оплата чи інше перевищення бюджетного фінансування заробітної плати працівнику. За таких обставин не можна вважати, що внаслідок сплати середнього заробітку ОСОБА_2 за рішенням суду державі було завдано шкоди.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала з посиланням на викладені у ній підстави.

Представник позивача в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Наказом Державного центру зайнятості від 14 липня 2017 року № 207-к ОСОБА_1 було призначено на посаду директора Вінницького ОЦЗ з 17 липня 2017 року (а. с. 23).

25 листопада 2022 року між Державним центром зайнятості та ОСОБА_1 було укладено контракт № 20, відповідно до якого відповідачку призначено на посаду директора Вінницького обласного центру зайнятості на термін з 29 листопада 2022 року до 28 лютого 2023 року (а. с. 24-26).

Відповідно до п.2.2 розд. 2 контракту директор регіонального центру зайнятості, зокрема, керує центром, забезпечує належну організацію його діяльності, виконання ним вимог Конституції та законів України, актів Президента України, актів КМУ, наказів та доручень Мінекономіки, ДЦЗ з питань, що належать до повноважень Центру, рішень правління Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, виконання покладених на центр та підпорядкованих йому установ завдань і функцій, належне використання коштів Фонду в межах затверджених видатків бюджету, майна та матеріальних цінностей, що закріплене за центром на праві оперативного управління; у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання відповідно до законодавства; призначає на посади та звільняє з посад працівників центру, філій регіонального центру зайнятості та підпорядкованих базових центрів зайнятості тощо (а. с. 24-26).

Додатковими угодами до Контракту № 20 від 25 листопада 2022 року термін дії Контракту неодноразово продовжувався, зокрема Додатковою угодою № 174 від 29 травня 2024 року термін дії контракту продовжено до 01 липня 2024 року (а. с. 27).

08 березня 2023 року ОСОБА_1 як директор Вінницького обласного центру зайнятості звернулася до директора Державного центру зайнятості зі поданням про погодження звільнення ОСОБА_2 (а. с. 142).

09 березня 2023 року своїм листом директор Державного центру зайнятості ОСОБА_5 погодила звільнення ОСОБА_2 (а. с. 141).

13 березня 2023 року ОСОБА_6 видала наказ № 231-к «Про звільнення ОСОБА_2 », відповідно до якого ОСОБА_2 було звільнено з посади заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості 13 березня 2023 у зв`язку зі змінами в організації праці, які пов`язані із зміною структури та штатного розпису Вінницького обласного центру зайнятості, скороченням чисельності та штату працівників, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 21).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 червня 2023 року по справі № 127/10386/23 позов ОСОБА_2 до Вінницького обласного центру зайнятості про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу було задоволено:

- визнано незаконним та скасовано наказ директора Вінницького обласного центру зайнятості від 13 березня 2023 року №231-к «Про звільнення ОСОБА_2 »;

- поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості з 14 березня 2023 року;

- стягнуто з Вінницького обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_2 : середній заробіток за час вимушеного прогулу (без вирахування податків та зборів) у розмірі 106 896,66 грн, судовий збір у розмірі 1073,60 грн, витрати на правничу допомогу адвоката 13 000 грн,

- стягнуто з Вінницького обласного центру зайнятості на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн (а. с. 134-140).

Наказом Вінницького обласного центру зайнятості № 435-к від 30 червня 2023 року було скасовано наказ № 231-к «Про звільнення ОСОБА_2 », поновлено ОСОБА_2 на роботі (а. с. 22).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 20 вересня 2023 року у справі вказане рішення залишено без змін, апеляційну скаргу Вінницького обласного центру зайнятості залишено без задоволення та стягнуто з Вінницького обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 000 грн.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2023 року у справі № 127/10386/23 було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Вінницького обласного центру зайнятості на рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції.

На виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 червня 2023 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 20 вересня 2023 року по справі № 127/10386/23, Вінницьким обласним центром зайнятості проведено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без вирахування податків та зборів) ОСОБА_2 у сумі у сумі 106 896,66 грн (платіжні інструкції від 01 листопада 2023 року № 387, 388, 389), судового збору на користь ОСОБА_2 у сумі 1073,60 грн (платіжна інструкція від 01 листопада 2023 року №391), витрат на правничу допомогу адвоката 13 000 грн (платіжна інструкція від 01 листопада 2023 року №392), витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у сумі 3 000 грн (платіжна інструкція від 01 листопада 2023 року №393), а також сплачено судовий збір на користь держави у сумі 1073,60 грн (платіжна інструкція від 03.10.2023 №5185) (а. с.29-35).

Наказом Державного центру зайнятості від 01 липня 2024 року № 78-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора Вінницького обласного центру зайнятості у зв`язку із закінченням строку дії контракту (а. с. 28).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно із ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Згідно з п. 8 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: зокрема службова особа, винна в незаконному звільнені або переведені працівника на іншу роботу.

Статтею 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільнені або переведені працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 як директор Вінницького обласного центру зайнятості видала наказ про звільнення працівника, який надалі у судовому порядку було скасовано у зв`язку із його протиправністю, то у відповідачки виник обов`язок відшкодувати завдану таким звільненням шкоду у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Судами при розгляді справи № 127/10386/23 було встановлено:

«Разом з тим, відповідачем жодними належними та допустимими доказами не доведено, що роботодавець ознайомив ОСОБА_2 з усіма вакантними посадами.

Натомість, відповідачем надано доказ лише того, що у зв`язку з майбутнім вивільненням позивачу було запропоновано працевлаштування на посади:

12.01.2023 - провідного фахівця відділу активних програм зайнятості управління реалізації політики зайнятості Вінницького обласного центру зайнятості, з посадовим окладом згідно з штатним розписом; провідного юрисконсульта Могилів-Подільської філії Вінницького обласного центру зайнятості, з посадовим окладом згідно з штатним розписом; провідного юрисконсульта Хмільницької філії Вінницького обласного центру зайнятості, з посадовим окладом згідно з штатним розписом.

20.01.2023 - провідного консультанта з організації закупівель Вінницького обласного центру зайнятості, на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_7 , з посадовим окладом згідно з штатним розписом.

13.03.2023 - провідного юрисконсульта Могилів-Подільської філії Вінницького обласного центру зайнятості, з посадовим окладом згідно з штатним розписом; провідного юрисконсульта Хмільницької філії Вінницького обласного центру зайнятості, з посадовим окладом згідно з штатним розписом (такі ж посади пропонувалися позивачу 12.01.2023).

Як було зазначено вище, згідно з інформацією Вінницького обласного центру зайнятості №8/15-14/1276-23 від 29.03.2023, у період з 12.01.2023 по 23.03.2023 у Вінницькому обласному центрі зайнятості (апарат) було 10 вакантних посад (з них 5 вакантних посад керівників відділів, управлінь) та 2 тимчасово вакантні посади (з них 1 посада керівника), також було 4 вакантні посади директорів філій; у філіях Вінницького обласного центру зайнятості було 32 вакантні посади керівників управлінь і відділів та інші.

Суд підкреслює, що матеріали справи не містять будь-яких належних доказів про те, що роботодавець пропонував позивачу усі вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду.

Відповідач не надав суду належних доказів про відсутність інших вакантних посад (крім тих, які були запропоновані ОСОБА_2 ) в період попередження працівника ОСОБА_2 про його скорочення, оскільки надані суду штатні розписи взагалі не містять інформації про рівень заповненості усіх наявних посад у Вінницькому обласному центрі зайнятості та у філіях Вінницького обласного центру зайнятості, а також про наявність вакантних посад, тощо.

Крім цього, позивач обґрунтовуючи заявлений позов вказав, що відповідач крім іншого не врахував його переважне право на залишення на роботі відповідно до вимог ст. 49-2 та ст. 42 КЗпП України. Він на даному підприємстві пропрацював більше ніж 21 рік, заохочувався різноманітними грамотами, подяками та преміями, що підтверджується матеріалами справи».

Із викладеного вбачається, що факт незаконного звільнення працівника встановлений судом й свідчить про вину особи, яка була уповноважена на звільнення працівників.

Таким чином, ОСОБА_1 як посадова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який було визнано незаконним та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну установі у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Водночас апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами роботодавця про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.

При цьому ч. 3, 4 ст. 233 КЗпП України визначено, що для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищого у порядку підлеглості органу.

Як вбачається із матеріалів справи, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 червня 2023 року у справі № 127/10386/23 після його оскарження у апеляційному порядку набрало законної сили 20 вересня 2023 року (постанова Вінницького апеляційного суду від 20 вересня 2023 року), тобто стали наявними підстави для його виконання.

Отже, з 20 вересня 2023 року Державний центр зайнятості був достовірно обізнаний про завдання шкоди внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_2 , тому річний строк для звернення до суду із відповідним позовом про відшкодування завданої підприємству шкоди в порядку регресу слід обраховувати саме із цієї дати, як дня виявлення заподіяної працівником шкоди, що чітко визначено положеннями КЗпП України, якими врегульовано правовідносини між сторонами.

Водночас, як видно із матеріалів справи, Державний центр зайнятості звернувся із позовом до ОСОБА_1 лише 30 жовтня 2024 року, тобто із пропущенням річного строку, при цьому позивач не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду з відповідним позовом і не підтвердив належними та допустимими доказами їх наявність. Підстави для поновлення цього строку відсутні.

Строк звернення за вирішенням трудових спорів застосовується незалежно від заяви сторін.

У постанові ВП ВС від 13 лютого 2019 року по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51).

З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог Державного центру зайнятості до ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку із пропуском строку звернення до суду за вирішенням трудових спорів, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 31 липня 2010 року).

З огляду на встановлені обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з Державного центру зайнятості на її користь слід стягнути 3 633,60 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Білоус Ірини Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Державного центру зайнятості до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу відмовити.

Судові витрати, понесені Державним центром зайнятості у суді першої інстанції, залишити за ним.

Стягнути з Державного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 грн (три тисячі шістсот тридцять три грн 60 коп).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський