ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 161/4579/24

провадження № 61-278св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2024 року у складі судді Рудської С. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

Позовну заяву обґрунтувала тим, що 04 січня 2021 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого вона передала останньому в борг 15 000,00 дол. США строком на 1 рік, із датою повернення до 04 січня 2022 року. ОСОБА_2 свої зобов`язання за вказаним правочином не виконав, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з позовом про стягнення із нього такого боргу (цивільна справа № 161/21832/23). Надалі їй стало відомо, що 21 вересня 2022 року між відповідачами було укладено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_2 подарував своєму батьку ОСОБА_3 належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначала, що цей правочин має ознаки фраудаторного, адже ОСОБА_2 , маючи невиконане грошове зобов`язання, діючи недобросовісно, свідомо відчужив належне йому майно на безоплатній основі близькому родичу з метою приховування такого від можливого звернення стягнення в рахунок погашення боргу перед нею. Тобто, цей договір має ознаки фіктивного.

З огляду на наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 21 вересня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Усік А. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1451, а також стягнути з відповідачів на свою користь понесені судові витрати у зв`язку з розглядом справи.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що укладений між відповідачами оспорюваний договір дарування квартири від 21 вересня 2022 року немає ознак фраудаторного правочину, а тому й підстави для визнання його недійсним відсутні.

Водночас суд першої інстанції виходив із того, що в ході розгляду цієї справи стороною позивача не було надано жодних доказів того, що щодо відповідача ОСОБА_2 на дату укладення оспорюваного правочину (21 вересня 2022 року) ухвалено рішення про стягнення боргу за договором позики від 04 січня 2021 року, а також що у власності ОСОБА_2 немає іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед ОСОБА_1 .

Також суд першої інстанції звернув увагу на те, що зміст наявних у матеріалах справи фотоскрінів листування позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 у мобільному месенджері свідчить про те, що останній здійснював погашення боргу за договором позики від 04 січня 2021 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2024 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Огородник О. В., про забезпечення позову в цій цивільній справі повернуто заявнику.

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив із тогою, що стороною позивача не було додано до заяви про забезпечення позову документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому законом розмірі; прийняття до розгляду заяви за умови сплати судового розміру у розмірі меншому, аніж встановленому підпунктом 4 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», чинним законодавством не передбачено.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діяв адвокат Тищенко С. Ю., про ухвалення додаткового рішення в цій цивільній справі відмовлено.

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що представником відповідачів ані в підготовчому, ані в судових засіданнях не було оголошено про те, що він чи його довірителі мають намір подати до суду докази про розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Ця заява також не міститься у будь-яких інших процесуальних документів, які були подані адвокатом Тищенком С. Ю. в ході розгляду справи, у тому числі й у відзиві на позовну заяву. Тому суд дійшов висновку про те, що не вбачає будь-яких правових підстав для ухвалення додаткового рішення в цивільній справі № 161/4579/24 за клопотанням відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діяв адвокат Тищенко С. Ю.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв представник ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв представник Тищенко С. Ю., залишено без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2024 року та ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2024 року залишено без змін.

Залишаючи без змін оскаржувані судові рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам у справі в їх сукупності та ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для їх скасування відсутні. Доводи апеляційних скарг правильність висновків суду першої інстанції у оскаржуваних судових рішеннях не спростовують.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У січні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник Огородник О. В., через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, від 24 листопада 2021 року у справі № 905/2030/19, від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, заявниця вказує на порушення судами норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не звернули увагу, що оспорюваний договір дарування від 21 вересня 2022 року вчинений відповідачем ОСОБА_2 у період після настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості (04 січня 2022 року) перед заявницею як кредитором;

- не надали належну оцінку тому, що відповідач ОСОБА_2 свідомо та недобросовісно відчужив на безоплатній основі свою квартиру близькому родичу (батьку) з метою приховати її від звернення стягнення в рахунок погашення боргу;

- не врахували, що представник відповідачів у судових засіданнях у цій справі визнав той факт, що після укладення оспорюваного правочину з відчуження квартири відповідач ОСОБА_2 виїхав за межі України до Канади на постійне місце проживання, а отже намагається уникнути сплати боргу заявниці;

- проігнорували, що відчуження боржником на підставі безвідплатного договору на користь близького родича майна саме після пред`явленого до нього позову про стягнення заборгованості або наявності рішення суду про стягнення заборгованості є можливими, але не виключними обставинами для визнання договору дарування недійсним;

- не врахували висновків судів, викладених у судових рішеннях у справі № 161/21832/23 про стягнення із ОСОБА_2 на користь заявниці боргу за договором позики від 04 січня 2021 року.

Також у касаційній скарзі заявниця вказала на те, що суд першої інстанції: безпідставно повернув її заяву про забезпечення позову та створив ризики подальшого відчуження спірного майна - квартири, тощо.

У січні 2025 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 , подав до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у яких зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 07 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року передано на розглядсудді- доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Луцького міськрайонного суду Волинської області матеріали справи № 161/4579/24; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У січні 2025 року матеріали справи № 161/4579/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2025 року справу № 161/4579/24 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріали справи свідчать про те, що 04 січня 2021 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики, за умовами якого позивачка передала відповідачу в борг кошти в сумі 15 000,00 дол. США строком на 1 рік, зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 2,4 % на місяць.

Факт передачі позивачем у борг відповідачу та отримання ним визначеної договором позики суми грошових коштів підтверджується письмовою розпискою останнього від 04 січня 2021 року.

Станом на дату розгляду цієї справи ОСОБА_2 своїх зобов`язань за вказаним договором позики належним чином не виконав, суму грошових коштів у повному обсязі ОСОБА_1 не повернув.

21 вересня 2022 року між відповідачем ОСОБА_2 , як дарувальником, та його батьком ОСОБА_3 , як обдарованим, укладено договір дарування квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Усік А. М. та зареєстрований у реєстрі № 1451. За умовами якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно з інформацією із Єдиного державного реєстру судових рішень, 13 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 04 січня 2021 року у розмірі 20 443,00 дол. США, з яких: 15 000,00 дол. США - сума основного боргу, 5 443,00 дол. США - проценти за користування позикою, а також понесені у справі судові витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2024 року у справі № 161/21832/23 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 січня 2021 року у розмірі 15 000,00 дол. США. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Волинського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у справі № 161/21832/23 апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Тищенко С. Ю., задоволено частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2024 року у цій справі в частині розміру заборгованості за договором позики та судового збору змінено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 січня 2021 року у розмірі 10 000,00 дол. США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України, далі - ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. зокрема, постанову Верховного Суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див. зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).

Касаційний суд вже зауважував, що недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній.

Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).

Верховний Суд у своїх рішеннях звертав увагу на те, що:

- відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див. зокрема, постанову Верховного Суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24));

- мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 14 серпня 2024 року в справі № 504/112/22 (провадження № 61-1582св23));

- тлумачення статті 220 ЦК України свідчить, що рішення суду про визнання договору дійсним при недодержанні сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору «зцілює» тільки таку ваду як відсутність нотаріального посвідчення договору. І, відповідно, не виключається визнання договору недійсним, який був визнаний дійсним внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення, як такого, що вчинений на шкоду кредитору (фраудаторний договір). Приватно-правовий інструментарій (зокрема, визнання договору дійсним внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див. зокрема, постанову Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16 (провадження № 61-39814 св18));

- для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Верховний Суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому необов`язково для застосування вказаної конструкції, щоб існувало судове рішення про стягнення зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника (див. постанову Верховного Суду від 13 березня 2025 року в справі № 159/5846/23 (провадження № 61-13665св24));

- цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу за договором. Боржник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь своєї невістки після настання строку повернення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: безоплатність договору; момент укладення договору (зокрема після настання строку повернення боргу); контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові. Наприклад, родич боржника (зокрема, син, онук, мати), дружина чи колишня дружина боржника, невістка, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа) (див. постанову Верховного Суду від 27 лютого 2025 року в справі № 347/721/22 (провадження № 61-17527св24)).

У справі, що переглядається, позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, вчиненого боржником та його батьком, з підстав того, що оспорюваний договір дарування від 21 вересня 2022 року має ознаки фраудаторного правочину, є фіктивним та спрямований на недобросовісне приховування відповідачем свого майна від можливості звернення на нього стягнення за невиконані боргові зобов`язання.

Відмовляючи у задоволенні цього позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що оспорюваний договір дарування квартири немає ознак фраудаторного правочину, підстави для визнання його недійсним відсутні. Водночас суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що в ході розгляду цієї справи стороною позивача не було надано жодних доказів того, що стосовно відповідача ОСОБА_2 на дату укладення оспорюваного правочину (21 вересня 2022 року) ухвалено рішення про стягнення боргу за договором позики від 04 січня 2021 року; що у власності ОСОБА_2 немає іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед ОСОБА_1 , а також, що зміст наявних у матеріалах справи фотоскрінів листування позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 у мобільному месенджері свідчить про те, що останній здійснював погашення боргу за договором позики від 04 січня 2021 року.

Однак суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, усупереч вимогам частини четвертої статті 263 ЦПК України не врахував висновків Верховного Суду про те, що для застосування конструкції фраудаторного правочину необов`язково щоб існувало судове рішення про стягнення, зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника (див. постанову Верховного Суду від 13 березня 2025 року в справі № 159/5846/23 (провадження № 61-13665св24)).

Також суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, проігнорував, що ключовим для застосування конструкції фраудаторного правочину є доведення умислу боржника завдати шкоди кредитору та факт зменшення обсягу майнових активів за рахунок відчуження спірного майна, а не встановлення всього обсягу майна боржника.

Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, у цій справі належним чином не проаналізував усіх обставин, які дозволяли б кваліфікувати оспорюваний договір дарування як фраудаторний, не врахував, що метою позаконкурсного оспорювання є саме повернення спірного майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.

Водночас суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, не перевірив, чи існують підстави для кваліфікації оспорюваного правочину як вчиненого всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), зокрема, щодо використання учасниками цивільного обороту приватного інструментарію всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та для зменшення обсягу майна боржника, з огляду на наявні у позовній заяві посилання позивачки на недобросовісність відповідача ОСОБА_2 та статтю 13 ЦК України (а. с. 3).

У свою чергу апеляційний суд, в силу повноважень, вказаних помилок суду першої інстанції не усунув, не перевірив правильність застосування судом норм матеріального права, не дослідив наявні у справі докази, а залишив таке судове рішення без змін.

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив передчасний висновок про відмову в задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним.

Відповідні доводи касаційної скарги та підстави касаційного перегляду знайшли своє часткове підтвердження.

Водночас Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно повернув заяву позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову та створив ризики подальшого відчуження спірного майна відповідача - квартири, оскільки ухвала Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2024 року про повернення такої заяви ОСОБА_1 (а.с. 131) не була предметом самостійного перегляду суду апеляційної інстанції, а тому відповідно до статті 389 ЦПК України не підлягає перегляду і судом касаційної інстанції в розрізі законності її мотивів.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, оскільки суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідили та не надали належної правової оцінки всім зібраним у справі доказам, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій з урахуванням обсягу їх повноважень, то відповідно до статті 411 ЦПК України, Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваних судових рішень та передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог норм матеріального і процесуального права, проаналізувати всі доводи, заперечення сторін, ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець