ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8308/25 Справа № 173/1364/24 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.

за участю секретаря: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2024 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та відповідачем було укладено в електронному вигляді Кредитний договір № 450205-КС-001, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у сумі 40 000 грн., на засадах поворотності платності строковості, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом (0.8651375 процентів за кожен день користування), у порядку та на умовах, визначених договором Кредиту та Правил надання грошових коштів в кредит.

ТОВ « БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за договором кредиту виконало, надало позичальникові грошові кошти в розмірі 40 000 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 , котрий позичальником вказаний при заповнені даних в особистому кабінеті.

Також 04.04.2023 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 в електронному вигляді укладено додаткову угоду № 1 до Договору № 450205-КС-001 від 20.02.2022 року, відповідно до умов якої термін дії договору продовжено до 02 квітня 2024 року («Строк кредиту: 111 тижнів»)

Однак, відповідач належним чином не виконувала свої зобов`язання по договору, не сплачувала щомісячні платежі за кредитом, комісію за обслуговування та проценти за користування кредитом, тим самим допускаючи порушення умов кредитного договору. Відповідачка виконуючи умови договору здійснила лише часткову оплату за договором № 450205-КС-001 від 20.02.2022 року на загальну суму 46 608,58 грн.

Станом на 10.04.2024 року заборгованість відповідача за укладеним кредитним договором складає: 132 235,93 грн., з яких 29 000 грн. прострочені платежі по тілу кредиту; 97 235,93 грн. - прострочені платежі по процентах; 6 000 грн. прострочені платежі за комісією.

Просили стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 450205-КС-001 від 20.02.2022 року в сумі 132 235,93 грн., а також судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2025 року позовні вимоги ТОВ « БІЗНЕС ПОЗИКА» задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на їх користь заборгованість за кредитним договором № 450205-КС-001 від 20 лютого 2022 року, яка виникла станом на 10 квітня 2024 року в загальній сумі 64 000 грн., з яких: 29 000 грн. прострочена заборгованість по тілу кредиту; 29 000 грн. - прострочені платежі по процентах; 6 000 грн. прострочені платежі за комісією. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА » 2 422,40 грн. у вигляді судового збору.

В апеляційній скарзі представник ТОВ « БІЗНЕС ПОЗИКА» просить змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру процентів, стягнутих з ОСОБА_1 , з 29 000 грн на 97 235,93 грн. В обґрунтування посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначав, що сторонами погоджено всі істотні умови кредитного договору, зокрема і процентів, які нараховувались в межах строку дії договору за кожен день користування кредитом. Тому у суду не було законних підстав зменшувати розмір відсотків. При цьому звертає увагу, що штрафні санкції за неналежне виконання договору ними не нараховувались та не входять до складу позовних вимог.

Від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона зазначала, що добросовісно погашала кредит від 20.02.2022 року та за період з 21.06.2022 року по 19.10.2023 року виплатила позивачу кредитні кошти у сумі 46 608,58 грн. Крім того звертала увагу, що із початком війни вона не повинна сплачувати відсотки за користування кредитом, а банк не має право збільшувати заборгованість по кредиту.

Про час та дату розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про отримання судових повісток в системі Електронний суд позивачем та його представником, та довідка про доставку судової повістки відповідачу у вигляді смс та на її електронну пошту.

Крім того від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи, призначений на 04.11.2025 року без її участі.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до

вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 лютого 2022 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та відповідачем було укладено кредитний договір № 450205-КС-001, що підтверджується копією договору. Договір укладений в електронному вигляді шляхом направлення відповідачеві оферти та акцептування її відповідачем. договір підписаний направленим відповідачеві одноразовим ідентифікатором - G-7787.

Відповідно до п.1 укладеного Кредитного договору № 450205-КС-001 від 20.02.2022 відповідачу було надано кредит у сумі 40 000 грн., на засадах поворотності платності строковості, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, у порядку та на умовах, визначених договором Кредиту та Правил надання грошових коштів в кредит.

Згідно з умовами договору кредиту сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 0.8651375 процентів за кожен день користування.

Пунктом 2 Кредитного договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховується на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом із урахуванням видачі Кредиту та повернення кредиту згідно графіку платежів.

Пунктом 3 кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору.

Дані істотні умови погоджені в договорі про надання кредиту від 20.02.2022 року № 450205-КС-001 та паспорті споживчого кредиту.

Крім того 04.04.2023 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА » та ОСОБА_1 , укладено додаткову угоду № 1 до Договору № 450205-КС-001 від 20.02.2022 року шляхом обміну електронними повідомленнями, підписану в порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію».

Відповідно до умов Додаткової угоди Сторони домовились внести зміни в п. 2.7 Договору та викласти термін дії договору в новій редакції, а саме: «термін дії договору : до 02.04.2024 року.

Також сторони домовились внести зміни в п.2.3 Договору та викласти «Строк кредиту» в новій редакції, а саме: «Строк кредиту: 111 тижнів»

Факт перерахування кредитних коштів підтверджується повідомленням АТ КБ «ПРИВАТБАНК» згідно якого вказано, надано виписку по рахунку № НОМЕР_1 що на ім`я ОСОБА_1 , якої вбачається, що 20.02.2022 року на карту надійшла грошова сума 40 000 грн. - _зарахування коштів двома платежами в сумі по 20 000 грн.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідача перед кредитором станом на 10.04.2024 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 132 235,39 грн., з яких 29 000 грн. прострочені платежі по тілу кредиту; 97 235,93 грн., - прострочені платежі по процентах; 6 000 грн. прострочені платежі за комісією

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, суд першої інстанції виходив із того, що нараховані позивачем проценти у розмірі 97 235,93 грн. не є співмірною сумою кредиту та заборгованості по тілу кредиту у розмірі 29 000 грн., а тому суперечить принципам розумності та добросовісності.

Зазначений висновок відповідає вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як було зазначено вище сторонами погоджено розмір процентів та порядок їх нарахування та відповідно до розрахунку заборгованості він складає 97 235,93 грн..

Суд першої інстанції правильно зазначив, що вказана сума відсотків з огляду на сам розмір заборгованості за тілом кредиту в 29 000 грн. є явно завищені, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Крім того, з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.

Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року №39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз. 3 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11.07.13 №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.

Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.

У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року по справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20.

Також відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18 якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Відповідно до п.8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 97 235,93 грн. не є співрозмірною сумі заборгованості по тілу кредиту у розмірі 29 000 грн. за договором від 20.02.2022 року, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність зменшення розміру процентів за вказаним договором до 29 000 грн.

При цьому слід зазначити, що відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не змогла ефективно здійснити свої права бути поінформованою про дійсні умови кредитування ТОВ «Бізнес позика», які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. А тому укладення ОСОБА_1 договору № 450205-КС-001перетворюється на непомірний тягар для відповідача, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги в оскаржуваній частині, не можуть бути підставою для зміни оскаржуваного судового рішення у частині, яка стосується відсотків.

Посилання на те, що позивач не повинен нараховувати відсотки за користування кредитом,оскільки відповідач звільнена від їх нарахування, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки зазначене нічим не підтверджено.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню щодо відсотків, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального права в оскаржуваній частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і зміні рішення суду з ухваленням нового в оскаржуваній частині немає.

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у не оскаржуваній частині рішення, яка стосується тіла кредиту та комісії, рішення суду першої інстанції на предмет законності не перевірялось.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 132 235,93 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2025 року.

Судді: