_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/3482/25
Провадження № 2/947/1548/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Гниличенко М.В.

при секретарі Тіщенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третi особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визначення місця проживання дитини, суд

ВСТАНОВИВ:

21.01.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м.Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, якою просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 . Зобов`язати Київську районну адміністрацію Одеської області, як орган опіки та піклування надати висновок щодо доцільності визначення місця проживання дітей разом з батьком.

Позов мотивовано тим, що позивач перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 з 05.11.2013 року, від даного шлюбу має двох дітей, через несумісність характерів та різні погляди на сімейне життя, стосунки між ними було припинено, наразі сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, позивачем подано позов про розірвання шлюбу. Після фактичного припинення шлюбних відносин малолітні доньки проживають разом з ним за адресою його проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 . Позивач, як батько дітей повністю опікується їх інтересами та потребами, слідкує за розвитком та здоров`ям доньок та ніколи не перешкоджав спілкуванню матері з дітьми.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2025 року вказану справу передано судді Київського районного суду м.Одеси Гниличенко М.В.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 06.02.2025 року провадження по справі було відкрито та запропоновано відповідачу та третій особі надати свої письмові заперечення проти позову та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються. Також, було витребувано від Київської районної адміністрацї Одеської міської ради, як органу опіки та піклуванняписьмовий висновок щодо доцільності місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

27.02.2025 року через канцелярію суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, яким вона не заперечувала проти задоволення позову, мотивуючи тим, що протягом останнього року сімейні стосунки між сторонами суттєво погіршились, внаслідок чого вони припинили спільне проживання, діти виявили бажання залишитись проживати разом із батьком, чинити перешкоди у волевиявленні дітей наміру не має, зважаючи на сильний емоційний зв`язок дочок із позивачем, виходячи із інтересів дітей, вважає за доцільне залишити їх на утриманні та вихованні позивача. Також, посилається на ч.4 ст.206 ЦПК України, якою у разі визнання відповідачем позову суд за наявності законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову./а.с.28/

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 12.03.2025 року у підготовчому судовому засіданні залучено до участі у справі ІНФОРМАЦІЯ_1 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійни вимог на предмет спору, з огляду на те, що позивач є військовослужбовцем, тому з огляду на військовий стан в Україні рішення повинно відповідати вимогам законів, зокрема Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 22.05.2025 року зобов`язано ОСОБА_1 надати інформацію щодо звернення до Служби у справа дітей Одеської міської ради або до Київської районної адміністрації Одеської міської ради з питання отримання висновку щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком, оскільки справа неодноразово відкладається.

29.09.2025 року через канцелярію суду представником позивача адвокатом Ільїчовим С.Д. було долучено до матеріалів справи висновок Київської районної адміністрації від 08.09.2025 року.

29.09.2025 року протокольною формою суду підготовче провадження було закрито та призначено справу до розгляду по суті.

Особи, що беруть участь у справі, про час, дату і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у порядку ст.ст.128, 131 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, в його інтересах з`явився адвокат Ільїчов С.Д., який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась, причини неявки суду невідомі, в матеріалах справи є відзив на позов, яким відповідач не заперечувала проти задоволення позову.

Представник третьої особи - Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як орган опіки та піклування Ю.Зелінга - до судового засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась, письмово повідомила суд, що у вирішенні всіх питань покладаються на розсуд суду, висновок органу опіки підтримують та просить провести розгляд справи за відсутності їх представника.

Представник третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_5 належним чином повідомлявся шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету відповідача, користувачем якого він є, проте будучі обізнаним про розгляд справи, будь-яких заяв з процесуальних питань не подавав, причини неявки суду невідомі, правом на подання відзиву не скористався.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, проаналізувавши норми законодавства та релевантну судову практику, яка має безпосереднє відношення до конкретної справи, що розглядається, оскільки відображає тлумачення та застосування норм права в подібних випадках, суд приходить до наступного.

При розгляді справи суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першоїстатті 3 Цивільного кодексу Україниї. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси усіх сторін, виниклих правовідносин.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави(ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст.15ЦК).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним (постанови Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 331/5517/19, від 05.10.2022 у справі № 569/7529/20, від 29.03.2021 у справі № 598/420/19-ц).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушено (постанова Верховного Суду від 29.03.2021 у справі № 598/420/19-ц).

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент прийняття судом рішення, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача (постанова Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 753/9162/1).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові ( постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 127/16211/23).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24) зазначено, що «суди врахували, що ще до звернення особи до суду з цим позовом сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що малолітня дочка проживатиме разом із батьком, що також підтверджено відповідачем, яка не просила змінювати місце проживання дитини. Крім того, згідно з висновком органу опіки та піклування, який вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом із батьком. Верховний Суд звертає увагу, що спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дочки, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною. З урахуванням наведеного, суди правильно керувалися тим, що позивач не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом першої інстанції фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24) визначено, що «малолітня дитина проживає разом із батьком, а мати дитини як на час подання позову, так і під час розгляду справи в суді не заперечувала проти цього, підтвердивши тим самим, що сторони дійшли домовленості щодо проживання доньки саме з позивачем. З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою».

У постанові Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 127/16211/23 встановлено, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом із ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України особа має право звернутися до суду, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. Верховний Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою. З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2025 у справі № 189/1176/24 вказано, що суди встановили, що малолітня дитина проживає разом із батьком в його будинку, де створені всі умови для комфортного проживання, дитина повністю матеріально забезпечена, дитина має з батьком емоційний контакт, мати дитини не вимагає зміни місця проживання дитини; орган опіки не зазначає у висновку про наявність спору між батьками щодо місця проживання дитини; мати дитини, яка надала заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала, не вимагає від батька дитини змінити її місце проживання, не порушує в судовому порядку питання про відібрання дитини у позивача. За таких обставин, суди обґрунтовано вважали, що в позивача відсутнє порушене право, яке підлягає захисту.

У постанові Верховного Суду від 05.03.2025 у справі № 953/2568/23 зазначено, що під час розгляду справи, яка переглядається касаційним судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що: малолітній син проживає разом із батьком; у висновку служби у справах дітей вказано, що відповідач не заперечує щодо проживання сина з батьком. При цьому матеріали справи не містять жодних заперечень відповідачки стосовно визначення місця проживання сина разом із позивачем. Частинами другою, третьої статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. З огляду на встановлені обставини, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у сімейні відносини, врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників, та недоведеність необхідності захисту інтересів позивача та малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень. Доводи заявниці про те, що незважаючи на фізичну відсутність матері дитини та її відмову від участі в судових засіданнях існує очевидна правова невизначеність щодо місця проживання дитини, що є основою наявності юридичного спору, відхиляються колегією суддів, оскільки судове рішення у справі про визначення місця проживання дитини з одним із батьком може бути ухвалено коли між батьками немає домовленості про те, з ким із них буде проживати дитина. Натомість у справі, яка переглядається, син постійно проживав із батьком, відповідачка не заперечувала щодо проживання дитини разом із батьком, а тому вказані посилання є помилковими щодо наявності підстав для визначення місця проживання дитини за рішенням суду, оскільки суд уповноважений на це у випадку недосягнення згоди маж батьком і матір`ю (статті 160,161 СК України). Крім того, доводи заявника щодо необхідності закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю спору є безпідставними, оскільки, як вказувалось вище, відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.»

Таким чином, з огляду на вищезазначені висновки судів, судом було проаналізовано релевантна практика з подібних спорів.

Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені по даній конкретній справі.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як зазначено у ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно ч.2 та ч.3 ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно ч.4 ст.157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмові формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_1 / до шлюбу « ОСОБА_5 »/ та ОСОБА_2 , 05.11.2013 року уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 2135, що вбачається із копії свідоцтва про шлюб, яке видано повторно 12.12.2013 року./ а.с.16/.

Під час шлюбу у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається із свідоцтва про народження від 07.08.2014 року серія НОМЕР_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що вбачається із свідоцтва про народження від 20.10.2017 року серія НОМЕР_3 , батьками в яких вказані сторони по справі /а.с.12/.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 12 лютого 2025 року шлюб між сторонами було розірвано (справа № 947/1303/25).

Батько дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , має військове звання лейтенант, з 08.03.2025 року перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_4 (довідка в/ч НОМЕР_4 Збройних Сил України Міністерства оборони України № 344 від 04.06.2025 року). Згідно довідки в/ч НОМЕР_4 від 02.06.2025 року, загальна сума доходу ОСОБА_1 становить 124334,32 грн.(після вирахування податків). /а.с.100/

Позивач в позовній заяві вказує, що через несумісність характерів та кардинально різні погляди на сімейне життя встановити нормальні сімейні стосунки, не дивлячись на тривалість шлюбу, позивачу та відповідачу не вдалося і наразі сторони проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть.

Після фактичного припинення шлюбних відносин дочки ОСОБА_6 (11 років) та ОСОБА_7 (8 років) виявили бажання залишитись проживати разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач, як батько дітей повністю опікується їх інтересами і потребами, піклується про них, займається їх вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дочок і ніколи не перешкоджав і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матері з дітьми.

Позивач вважає, що проживання дітей з ним відповідає їх найкращим інтересам, з огляду на такі обставини: емоційна прихильність дітей до батька: доньки мають сильний емоційний зв`язок позивачем, що підтверджується спільним часом, який вони проводять, участю позивача в їх повсякденному житті, навчанні та дозвіллі; - діти висловлюють бажання проживати саме з позивачем, що свідчить про комфорт та довіру до нього як до основного вихователя; забезпечення належних умов проживання: - позивач проживає у власному житлі, яке відповідає всім санітарним та побутовим вимогам, яке розташоване поблизу школи дітей, що сприяє їх зручності та розвитку; активна участь у вихованні та розвитку: - з моменту народження позивач регулярно бере участь у вихованні доньок, їх навчанні, організації дозвілля; здоров`я та стабільність дітей: - позивач може забезпечити дітям стабільне середовище, необхідне для їх фізичного та психологічного розвитку; - спосіб життя позивача є стабільним і орієнтованим на інтереси дітей.

Отже, позивач, як батько, виховуючи двох доньок самостійно, вважає, що може створити стабільне, безпечне та сприятливе середовище для їх фізичного, емоційного та соціального розвитку. Його залученість у виховання є активною і постійною, позивач забезпечує не лише базові потреби дітей, такі як освіта, медичний догляд та харчування, але й приділяє значну увагу етичному вихованню, формуванню життєвих цінностей та соціальних навичок. Дівчатка, виховуючись у такому середовищі, отримують зразок відповідального ставлення до сімейних обов`язків та підтримку, яка сприяє їх гармонійному становленню як особистостей.

У зв`язку з вищенаведеним, добросовісне виконання позивачем батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дочок з позивачем, зважаючи на бажання самих дітей проживати з батьком, відтак, для забезпечення прав та інтересів неповнолітніх дітей позивач просить визначити їх місце проживання разом із батьком.

Згідно ч.5 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19, зазначено, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений.

Суд зазначає, що органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом захищаючи права та інтереси дитини, і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, інтересів держави. Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення, однак обов`язковість прийняття висновку органу опіки та піклування у відповідни категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися.

Згідно з висновком Київської районної адміністрації № 2822/01-11 від 08.09.2025 року щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне./а.с.98/

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.07.2021 року ОСОБА_1 належить на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1 ./а.с.16, зворот/.

Станом на час розгляду справи, зареєстрованими в даному домоволодінні значаться позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та їх малолітні діти ОСОБА_3 , 2014 року народження та ОСОБА_4 , 2017 року народження./а.с.11,15,16,24/

Відповідно Акту оцінки потреб сім`ї фахівцем із соціальної роботи встановлено, що батько дитини виконує батьківські обов`язки по відношенню до доньок, йому надає допомогу його мати - бабуся дівчат ОСОБА_8 .

У подальшому у висновку зазначено, що саме батьки малолітніх дітей супроводжували їх для до полікліникі у зв`язку з хворобою, також батьки дітей упродовж усього навчання в ліцеї брали активну участь у спільному житті класу, відвідували батьківські збори, батьки приділяють належну увагу вихованню та навчанню доньок. Діти повідомили, що люблять батьків однаково та бажають проживати з обома батьками. Крім того, дитина ОСОБА_4 у присутності батька повідомила, що проживає разом з сестрою, батьком та матір`ю. Мати дітей ОСОБА_2 не заперечувала проти визначення місця проживання дітей з батьком. Батько дітей ОСОБА_1 просить визначити місце проживання дітей разом з ним, оскільки він є військовослужбовцем і це йому потрібно для підтвердження у військовій частині./а.с.13/

Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом у військовій частині, яка розташована в Одеській області, тому йому необхідно брати відпустку на вихідні дні та у подальшому служити, жодним чином позов не надасть позивачу ухилитися від військової служби.

Вказаним висновком не встановлено обставин, за яких малолітні доньки мають бути розлучені з матір`ю, жодних фактів, що свідчать про неналежне виконання відповідачкою свої материнських обов`язків, недбале або жорстоке поводження з дітьми, негативний вплив на ї особисть, відсутні. Також, не встановлено обставин зайнятості позивача по службі, умови контракта та його можливості щоденно приділяти увагу малолітнім дітям, навіть при наданні йому допомоги його матір`ю - бабусею дівчат ОСОБА_8 .

Суд вважає, що вказаний висновок органу опіки та піклування носить рекомендаційний характер, не є обґрунтованим в частині можливостей позивача, як військовослужбовця, належним чином приділяти увагу вихованню та навчанню доньок. Висновок щодо визнання за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей з батьком не містить переконливих мотивів щодо того, яким чином таке втручання в сімейне життя малолітніх дітей буде відповідати їх інтересам, і яким саме інтересам дітей.

Проте, судом із пояснень учасників справи та досліджених доказів встановлено, що малолітні діти дійсно проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що є власністю позивача. У справі відсутні докази того, що позивач забороняє відповідачу бачитися та спілкуватися з дітьми.

Відповідач протягом всього часу перебування справи в провадженні суду послідовно визнавала позовні вимоги та не заперечувала проти проживання дітей з позивачем. Так, у встановлений законом строк відповідач подала відзив на позов, яким не заперечувала проти задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітніх доньок разом з батьком, вказану позицію про визнання позовних вимог вона підтвердила і у підготовчому судовому засіданні. Під час підготовки висновку органу опіки та піклування відповідач також не заперечувала проти визначення місця проживання дітей з батьком.

Аналіз законодавства України та релевантної судової практики Верховного Суду свідчить, що захисту підлягає лише порушене право особи, при цьому порушення прав має бути реальним. Вирішуючи спір, суд повинен переконатись в наявності порушеного права на момент прийняття судом рішення.

Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дітей був ініційований їх батьком, з яким діти і так фактично проживають і продовжують проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дітей, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дітьми. З урахуванням наведеного позивачем не доведено, що на час звернення його до суду з позовом про визначення місця проживання дітей разом із ним, які фактично проживають з ним, порушені права позивача.

Судові рішення у справі про визначення місця проживання дитини з одним із батьків може бути ухвалено, якщо між батьками немає домовленості/згоди про те, з ким із них будуть проживати діти

Проте, з огляду на встановлені обставини справи та конкретну сімейну ситуацію, суд дійшов висновку про відмову у позові, зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у сімейні відносини, пов`язані з місцем проживання дітей, які врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників/батьків, та недоведеність порушення (невизнання або оспорювання) прав і законних інтересів позивача та/або дітей, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення даного рішення.

Суд вирішує питання про судові витрати в порядку ст. 141 ЦПК України, однак враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати необхідно залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 141, 150, 157, 158, 160, 161 СК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визначення місця проживання дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 10.11.2025 року.

Суддя М. В. Гниличенко