Дата документу 11.11.2025 Справа № 333/18/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/18/25 Головуючий в 1-й інстанції - Наумова І.Й.
Провадження №22-ц/807/1974/25 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.,

секретар: Камалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Мульченко Євген Вадимович, на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.08.2014 сторони перебували у шлюбі, мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2018 року, шлюб між сторонами розірвано.

З моменту припинення шлюбних відносин дитина залишилась проживати разом з позивачкою та повністю знаходиться на її утриманні.

ОСОБА_2 матеріально про дитину не піклується, кошти на її утримання не надає, вихованням дитини не займається, навчанням, здоров`ям доньки не цікавиться.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2021 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 21.01.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим Комунарським відділом державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), станом на 30.09.2024 заборгованість із сплати аліментів складає 192 703,41 грн.

На підставі вищевикладеного, позивачка просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Мульченка Є.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач ніяким чином не піклувався та не піклується про дитину. Змінити його поведінку неможливо, а його самоусунення від виконання батьківських обов`язків є доведеним належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Від відповідача не надходив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу.

В засідання апеляційного суду позивачка і її представник адвокат Мульченко Є.В. повторно не з`явилися. Адвокат Мульченко Є.В. повторно просив відкласти розгляд справи, пославшись на свою зайнятість в іншому процесі. Позивачка ОСОБА_1 причини неявки суду не повідомила. Розглянувши клопотання представника позивачки про повторне відкладення слухання справи, суд визнав його таким, що не підлягає задоволенню, і на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивачки і її представника.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем не дано суду належних і достатніх доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення відповідача його батьківських прав наразі буде суперечить інтересам малолітньої дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, який зареєстрований 02.08.2014 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 645.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис про народження №379 (а.с. 8).

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2018 року по справі №333/6805/27, шлюб між сторонами у справі розірваний (а.с. 9).

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2021 року по справі №333/307/21 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно, у розмірі частини від всіх видів заробітку платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 21.01.2020 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 74-76).

На підставі вищевказаного рішення про стягнення аліментів, позивачці виданий виконавчий лист, який пред`явлений до виконання в Комунарський ВДВС у м. Запоріжжі. Постановою державного виконавця від 31.10.2024 року відкрито виконавче провадження за даним виконавчим листом (а.с. 11).

Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного державним виконавцем Комунарського ВДВС у м. Запоріжжі, боржник ОСОБА_2 має несплачену заборгованість по сплаті аліментів за вищевказаним виконавчим листом у розмірі 192 703,41 грн., за період з лютого 2020 р. по вересень 2024 року (а.с. 10).

Відповідно до довідки Медичного центру «MY DOCTOR» ФОП « ОСОБА_4 » №15 від 21.10.2024, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з кінця 2020 року надаються медичні послуги на підставі декларації про надання медичної допомоги. Дитину супроводжує мати ОСОБА_1 . Батько ОСОБА_2 жодного разу на прийом до лікаря на приходив та здоров`ям, фізичним розвитком дитини не цікавився (а.с. 12).

Відповідно до довідки, виданої Запорізькою гімназією №103, ОСОБА_5 навчається в цьому навчальному закладі з 1-го класу. Мати дитини цікавиться справами доньки. Протягом всього навчання батько справами доньки не цікавиться, на батьківських зборах онлайн не присутній, гімназію не відвідує (а.с. 13).

Відповідно до Акту обстеження умов проживання дитини ОСОБА_6 від 22.04.2025 р., складеного працівниками відділу по Комунарському району служби у справах дітей ЗМР, дитина мешкає з матір`ю ОСОБА_1 , дідусем та бабусею дитини. Умови проживання дитини добрі та відповідають санітарним нормам. Стосунки в родині доброзичливі, дружні. В ході бесіди з дитиною, вона повідомила, що з батьком не спілкується і не хоче з ним спілкуватися. Зі святом він не вітає її, життям її не цікавиться, подарунки не дарує (а.с 72).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 11.08.2025 р., орган опіки та піклування дійшов висновку, що батько дитини ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, вихованням та утриманням доньки не займається, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, в зв`язку з чим районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування вирішив про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_6 (а.с. 73).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно із ст.ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 3 СК України передбачено, що дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

За приписами ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року в справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року в справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року в справі № 461/7447/17, від 05 березня 2025 року в справі № 336/1230/23,від 21 травня 2025 року в справі № 383/1182/23.

Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Наведені ОСОБА_1 обставини щодо неналежної участі відповідача в утриманні і вихованні дітей не можуть бути достатніми підставами відповідно до статті 164 СК України для ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.

Усупереч наведеним положенням ЦПК України позивачка ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції не надала достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , умисного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи повинні містити докази саме належного виконання відповідачем батьківських обов`язків.

Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, на який посилається позивачка, колегія суддів виходить з такого.

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої доньки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом, відповідно до Постанов Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц (провадження № 61-2237св21), від 20 грудня 2023 року в справі № 522/20260/21.

З матеріалів справи видно, що районною адміністрацією Запорізької міської ради по Комунарському району як органом опіки та піклування надано висновок № 733/01-36/19.02 від 11.08.2025 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Даний висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

В свою чергу висновок органу опіки та піклування не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав відносно доньки.

У вказаному висновку органу опіки та піклування не наведено жодних данних намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення батька до дитини, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 має стати на користь інтересам дитини.

При наданні такого висновку орган опіки виходив виключно з тих відомостей, які були надані позивачкою, яка зацікавлена в розгляді справи. При цьому сама перевірка проведена формально.

Судом першої інстанції правильно зазначено про те, що висновок зроблений без врахування позиції батька з приводу заявлених вимог, територіальної віддаленості місця проживання батька та дитини, та є передчасним.

Отже, зазначений висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району № 733/01-36/19.02 від 11.08.2025 є неповним та необ`єктивним, тому обґрунтовано не врахований судом першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, колегія суддів вважає, що неврахування судом першої інстанції думки малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо позбавлення її батька батьківських прав є виправданим.

Наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не ґрунтуватиметься на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.

Апеляційний суд у цій справі не встановив, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав апеляційний суд у контексті конкретних обставин цієї справи погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.

Та обставина, що батько рідко цікавиться життям дитини, не є підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Колегія суддів зауважує, що факт стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання.

Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не надано належних відомостей, що відповідач обізнаний про відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення з нього аліментів та навмисно ухиляється від сплати аліментів.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надана позивачкою довідка з медичного закладу, в якому обслуговується дитина, відповідно до якої батько дитини не з`являвся на прийом лікаря, не може свідчити про свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, з урахуванням того, що він вже тривалий час мешкає за кордоном, тому враховуючи віддаленість проживання дитини та батька, останній фізично не міг приводити дитину в медичний заклад в Україні.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Отже, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо дитини є правильними.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Мульченко Євген Вадимович,залишити без задоволення.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2025 рокув цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Дата складання повної постанови 12 листопада 2025 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: М.С.Гончар

Д.А.Трофимова