Справа № 137/554/25
Провадження № 22-ц/801/2005/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 рокуСправа № 137/554/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Берегового О.Ю., Ковальчука О.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 09 липня 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини,

встановив:

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дати подання заяви до суду до досягнення сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що 09 січня 2024 року між сторонами було зареєстровано шлюб, після чого подружжя виїхало до Республіки Польща. Під час перебування за кордоном у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Через погіршення відношення між сторонами позивачка повернулася проживати додому в Україну разом із сином.

Позивачка вказує, що у зв`язку із постійним доглядом за сином, вона не має можливості працювати та самостійно себе утримувати, а відтак і утримувати сина. Відповідач відмовився її утримувати, допомагати матеріально, тому вона вимушена звернутися до суду із даним позовом.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 09 липня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 30.04.2025 і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь держави Україна судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У скарзі зазначає, що позивачка проживає за межами України, як тимчасово переміщена особа та отримує соціальні виплати в іншій державі на себе і на дитину, забезпечена безкоштовним житлом, при цьому не здійснює безпосередній догляд за дитиною, оскільки такий догляд здійснює матір позивачки, яка проживає разом із ними за кордоном. Крім того, позивачка на підставі судового наказу від 02 травня 2025 року отримує від нього аліменти на утримання дитини. Вказане свідчить про відсутність стану матеріальної потреби, якого вимагає ч. 1 ст. 84 СК України. У нього обмежена матеріальна спроможність, оскільки він офіційно не працевлаштований, не має стабільного доходу та несе інші фінансові зобов`язання. Дії позивачки є такими, що мають ознаки зловживання правом відповідно до ст. 13 ЦПК України.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що 09 січня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 09 січня 2024 року (а.с.4).

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, переклад якого з польської мови на українську мову зроблено перекладачем ОСОБА_6 , справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Гайденчук Г.В. (а.с.6-7).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №2024/002271059 від 05 березня 2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.3).

В Акті обстеження житлово-побутових умов від 21 квітня 2025 року зазначається про те, що ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дійсно проживають в житловому будинку по АДРЕСА_1 . На момент обстеження, батька дитини ОСОБА_1 не було. Зі слів сусідів, які підписали цей акт, він разом із сім`єю за даною адресою не проживає. Вказаний акт складений комісією у складі: Гальчак Г. старшого інспектора з діловодства Соснівського старост. округу; Григорчук І. та ОСОБА_7 - сусідів (а.с.5).

Між сторонами виник спір з приводу утримання дружини, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трьох років.

У частині першій статті 75 СК України зазначено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

За змістом ч. 2, 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Як роз`яснено в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.

Положення сімейного законодавства України передбачають право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що у дружини виникає право на отримання аліментів за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: проживання разом із їх спільною дитиною, яка не досягла трьох років, та наявність у чоловіка достатніх коштів на надання матеріальної допомоги (аліментів).

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 зазначала про те, що відповідач є фізично здоровим, працевлаштованим, а тому може надати їй матеріальну допомогу.

ОСОБА_1 , заперечуючи щодо позовних вимог, у відзиві на позовну заяву зазначив, що ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження факту можливості відповідача утримувати позивачку.

Також ОСОБА_1 вказав, що він не працевлаштований, будь-яких доходів не має, а тому не може утримувати ні себе, ні тим більше дружину.

Частиною першої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Суд першої інстанції, встановивши, що в сторін є малолітня дитина, яка проживає з разом з ОСОБА_2 , врахувавши відсутність у матеріалах справи даних про перебування на утриманні відповідача непрацездатних батьків, інших дітей, а також відсутність жодних доказів неможливості відповідача надавати матеріальну допомогу дружині, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дружини в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів щомісячно до досягнення дитиною трьох років, а відтак і про задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений з урахуванням обставин даної справи та ґрунтується на нормах права, які регулюють спірні правовідносини.

Стверджуючи знову в апеляційній скарзі про свою обмежену матеріальну спроможність, ОСОБА_1 жодного доказу на підтвердження свого матеріального стану не надав, тобто висновки суду першої інстанції не спростував.

ОСОБА_2 , подаючи відзив на апеляційну скаргу, просила прийняти та долучити до матеріалів справи копію довідки від 02 липня 2025 року, виданої «Х.З. Польський транспорт» ТОВ з перекладом, оскільки вказаний доказ був відсутнім у неї на час прийняття рішення. Вказує, що після ухвалення рішення судом першої інстанції ОСОБА_1 надав їй для пред`явлення у дитячий садок довідку від 02 липня 2025 року, яка підтверджує факт його працевлаштування з 22 лютого 2024 року. Відповідач факт свого працевлаштування приховує, а представник відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції підтвердив факт перебування і проживання свого довірителя ОСОБА_1 у Республіці Польща.

У ч. 3 ст. 367 ЦПК України зазначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі №279/11692/15-ц зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

Обмеження у можливості надання доказів до суду апеляційної інстанції переслідує не мету створення перешкод у поповненні доказової бази у справі, а, навпаки, має на меті забезпечення максимально повного подання доказів шляхом підвищення активності осіб, які беруть участь у справі, при її розгляді у суді першої інстанції та відповідальність за свої дії в процесі захисту права.

Проте зазначене слід відрізняти від випадків, коли в особи, яка надає нові докази до апеляційного суду, відсутня недобросовісність дій.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_1 працевлаштований, тому може її утримувати до досягнення їхнім сином трьох років.

У ч. 2 ст. 13 ЦПК України зазначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом

За змістом ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Заперечуючи щодо позовних вимог та стверджуючи про відсутність фінансової можливості утримувати дружину до досягнення їх дитиною трьох років, ОСОБА_1 жодного доказу на підтвердження свого матеріального стану не надав.

Рішення судом першої інстанції ухвалено 09 липня 2025 року, а вказана довідка видана «Х.З. Польський транспорт» ТОВ 02 липня 2025 року, тобто до ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Вказана довідка засвідчує, що ОСОБА_8 працює на підставі договору працевлаштування у вказаному товаристві з 22 квітня 2024 року. У довідці зазначено, що вона видана на прохання працівника.

Переклад довідки з польської мови на українську мову виконаний перекладачем ОСОБА_9 , підпис якого засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. (а.с. 98).

Оскільки вказана довідка була видана за тиждень до ухвалення рішення і підтверджує факт працевлаштування ОСОБА_1 , що свідчить про його фінансову спроможність утримувати дружину до досягнення дитиною трьох років, а відтак підтверджує викладені у позовній заяві доводи, беручи до уваги те, вказана довідка спростовує викладені у відзиві ОСОБА_1 на позов та в апеляційній скарзі доводи, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні правові підстави для прийняття доказу, доданого ОСОБА_2 до відзиву на апеляційну скаргу.

Решта доводів апеляційної скарги з приводу місця проживання позивачки, її матеріального стану не приймаються до уваги апеляційним судом, оскільки з положень ст. 84 СК України випливає, що право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову немає, оскільки воно ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 09 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

О.В. Ковальчук