Номер провадження 2/754/541/25
РІШЕННЯ

Іменем України

30 вересня 2025 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Зотько Т.А.

за участю секретарів судового засідання Юхименко А.Є., Нагорної М.В.,

представник позивачки Круторогова С.І.,

відповідач ОСОБА_1 ,

представник відповідача Незвіський Д.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-особа, без самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Олена Володимирівна про стягнення заборгованості,

та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним в частині,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка в особі свого представника - адвоката Яська І.В. звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 31.07.2017 між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики в розмірі 182 239,00 дол.США під 9% річних для свого сина ОСОБА_3 строком на 1 рік, про що останній поставив власноруч свій підпис. В січні 2024 року їй стало відомо про смерть ОСОБА_4 .. Оскільки на її звернення спадкоємці померлої - сини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 жодним чином не прореагували, вона звернулась до приватного нотаріуса з вимогою кредитора до спадкоємців з метою заведення спадкової справи про що направила 14.05.2024 вимогу кредитора до спадкоємців. За відомостями, наявними в матеріалах спадкової справи, спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 є її син - відповідач ОСОБА_3 , який 06.07.2024 подав заяву про прийняття спадщини. Померла боржниця мала на праві власності нерухоме майно, вартість якого станом на дату подання позову складає 72 322,00 дол.США, а відтак позивачка вимушена звернутись до суду з вказаним позовом та просить суд стягнути зі спадкоємця померлої ОСОБА_4 - відповідача ОСОБА_1 заборгованість померлої спадкодавиці за борговою розпискою від 31.07.2017 в розмірі вартості спадкового майна, що складає 72 322,00 дол.США та відшкодувати понесені судові витрати.

Ухвалою судді від 02.08.2024 було відкрито провадження у вказаній справі, витребувано від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кисельової Олени Володимирівни: належним чином засвідчену копію матеріалів спадкової справи відкритої після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та призначено підготовче засідання у справі.

04.09.2024 в підготовчому засіданні було залучено до участі у справі в якості , 3-особи, без самостійних вимог щодо предмету спору: Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кисельову Олену Володимирівну.

09.09.2024 від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кисельової Олени Володимирівни надійшла належним чином засвідчена копія матеріалів спадкової справи відкритої після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

05.11.2024 представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Незвіським Д.Я. подано заяву про поновлення процесуального строку на подання відзиву та пред`явлення зустрічного позову.

07.11.2024 представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Незвіським Д.Я. подано заяву про поновлення процесуального строку та зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним в частині, аргументуючи свої вимоги тим, що у померлої ОСОБА_4 не було справжнього волевиявлення та внутрішньої (суб`єктивної) волі на укладення договору на відповідну суму та надавати відповідну боргову розписку. Зміст та суть розписки вказують на той факт, що померла взагалі не отримувала від позивачки відповідних коштів, а відтак вказаний правочин є абсолютно оспорюваним та та має всі ознаки фіктивності. Складаючи, підписуючи та передаючи позикодавцю розписку від 31.07.2017, ОСОБА_4 не мала наміру отримувати від позивачки кошти в борг для себе, спірний правочин був вчинений померлою виключно під впливом помилки та/або обману. Справжній позичальник - ОСОБА_3 цілком міг сам скласти відповідну розписку, без залучення ОСОБА_4 , яка за умовами договору не брала позику для себе і відповідно не брала зобов`язань повернути її позикодавцю. Виходячи з суті та форми спірного правочину, він має всі ознаки фіктивності. Сторона відповідача наполягає, що за змістом спірного правочину саме ОСОБА_3 виступив позичальником за борговою розпискою від 31.07.2017 на суму 182 239 дол.США, а відтак просили зустрічну позовну заяву задовольнити та визнати недійсним договір позики, укладений від 31.07.2017 ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на суму 182 239 дол.США строком на 1 рік з виплатою 9% річних від суми позики в частині всіх його умов, що стосуються ОСОБА_4 та вирішити питання про розподіл судових витрат.

11.11.2024 представницею позивачки - адвокаткою Крутороговою С.І. подано заперечення проти заяви про поновлення процесуального строку відповідачу ОСОБА_1 та відповідь на відзив, поданий представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Незвіським Д.Я. на позовну заяву ОСОБА_2

19.11.2024 представницею позивачки - адвокаткою Крутороговою С.І. подано заперечення проти заяви про поновлення процесуального строку відповідачу ОСОБА_1 ..

Згідно ухвали суду, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 27.01.2025, відповідачу ОСОБА_1 було поновлено процесуальний строк, прийнято відзив на первісний позов та для спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічну позовну заяву.

04.03.2025 на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву від відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_3 , згідно з яким вимоги зустрічного позову визнав та просив суд задовольнити зустрічний позов у повному обсязі.

04.03.2025 на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, поданий представницею позивачки - адвокаткою Крутороговою С.І., відповідно до якого просили суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі з тих підстав, що саме ОСОБА_4 отримала від Відповідачки за зустрічним позовом позику в розмірі майже 200 000,00 доларів США, будучи при здоровому глузді, тверезій пам`яті, являючись дієздатною особою, доказів які доводять протилежне матеріали справи не містять. По-друге, згідно п. 19 Постанови Пленуму: помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позиція представника Позивача за зустрічним позовом щодо фіктивності Розписки, визнання її недійсної через укладання від впливом помилки чи оману є припущеннями, не доведеними належними, достатніми та достовірними доказами. Принципово важливим являється факт отримання померлою спадкодавицею Позивача за зустрічним позовом суми позики в розмірі 182 239,00 доларів США під 9 % річних строком на 1 рік від Відповідачки за зустрічним позовом та не повернення їй цих грошей, підтвердженням чого являється наявність оригіналу Розписки у Відповідачки за зустрічним позовом. Твердження адвоката Позивача за зустрічним позовом, що Розписка не містить в собі головної умови будь-якого договору позики, а саме: умови про повернення грошових коштів, є також припущенням, адже в ній чітко зазначено, що ОСОБА_4 отримано від Відповідачки за зустрічним позовом в позику 182 239,00 доларів США під 9 % річних строком на 1 рік. З огляду на вищевказане в сукупності можна прийти до висновку, що Позивач за зустрічним позовом в останньому виклав позицію, побудовану на припущеннях, адже на її підтвердження ним не надано жодного належного, достатнього, достовірного доказу. Крім того, пред`явлення позову до неналежного відповідача (яким є ОСОБА_3 , котрий не є учасником цієї справи за первісним позовом) являється самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, що слідує із сталої практики Верховного Суду.

Згідно ухвали суду, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 08.04.2025 було закрито підготовчий розгляд справи та призначено судове засідання в порядку загального позовного провадження з загальним порядком дослідження доказів.

Позивачка та її представниця - адвоката Круторогова С.І. в суді первісний позов підтримали у повному обсязі, просили суд про його задоволення, зустрічний позов не визнали та просили відмовити у задоволенні його вимог. Надаючи пояснення, посилались на обставини викладені у поданих по суті спору заявах.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Незвіський Д.Я. в суді первісний позов не визнали, зустрічний позов підтримали, просили суд про його задоволення, надаючи пояснення посилались на обставини, викладені у заявах, поданих по суті спору.

Відповідач ОСОБА_3 проти первісного позову категорично заперечував, зустрічний позов визнав, просив суд про його задоволення, надаючи пояснення зазначив суду, що протягом тривалого часу між позивачкою та його померлою матір`ю ОСОБА_4 були доброзичливі родинні відносини і на обумовлених між ними умовах, ним було отримано від позивачки в борг кошти. Після отримання коштів у борг для ведення спільного бізнесу, він виплачував позивачці проценти за користування позиками. Все це відображалось у зошиті, який в подальшому зник, тому надати суду інформацію коли отримувались кошти, в яких сумах та які виплачувались відсотки, він наразі не може. Разом з тим, він визнає, що вказані кошти саме він отримував, а померла мати загалом не отримувала від позивачки жодних коштів. При цьому, сама боргова розписка від 31.07.2017 була написана на вимогу позивачки за підсумками раніше переданих коштів, однак жодних коштів в той день ні він, ні померла мати, не отримували загалом.

3-особа, без самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Олена Володимирівна в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена судом належним чином, а відтак суд вважав за можливе здійснити розгляд справи за відсутності належним чином повідомленої 3-особи.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що 31.07.2017 між позивачкою ОСОБА_2 та померлою ОСОБА_4 було укладено договір позики в розмірі 182 239,00 дол.США під 9% річних для свого сина ОСОБА_3 строком на 1 рік, про що останній поставив власноруч свій підпис.

Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Ч.2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначили суду позивачка ОСОБА_2 та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 , протягом різного періоду для ведення спільного бізнесу ОСОБА_2 на прохання своєї сестри ОСОБА_4 надавала у борг кошти, які ОСОБА_3 використовував для ведення спільного бізнесу. При цьому дати та розмірі коштів, що були в ці дати позичені, жодна зі сторін повідомити суду не змогла. Крім того, саме 31.07.2017 жодних коштів ОСОБА_2 померлій ОСОБА_4 передано не було, це була розписка, яка була надана померлою на вимогу позивачки за підсумком всіх отриманих коштів у борг у різні періоди та на різні суми, про що відповідач ОСОБА_3 під час її написання поставив власноручний підпис, чим засвідчив, що саме він отримував кошти, що підтверджується оглянутим у судовому засіданні оригіналом розписки.

Таким чином, надана померлою ОСОБА_4 розписка на ім`я позивачки ОСОБА_2 про отримання в борг грошових коштів, була надана без отримання від кредитора визначеної нею грошової суми в день її написання.

При цьому, встановити дати надання позивачкою грошових коштів в борг померлій ОСОБА_4 та суми, що передавались, які в сукупності склали 182 239,00 дол.США в ході розгляду справи суду не вдалось за можливе.

Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 608, 1218, 1219 ЦК України у зв`язку із смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинялися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов`язанням.

Згідно із ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно із ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За змістом ч.2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину (ч.3 ст.1281 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, що відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до ч.2 ст. 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям в натурі.

Як вбачається з копії матеріалів спадкової справи відповідач ОСОБА_1 10.07.2024 подав до Приватного нотаріуса КМНО Кисельової О.В. заяву про прийняття спадщини.

За написаною померлою ОСОБА_4 борговою розпискою від 31.07.2017 будь яких коштів саме 31.07.2017 загалом не передавалось, що не заперечують ані сама позивачка, ані відповідач ОСОБА_3 , які зазначили суду, що дана розписка була написана померлою за підсумком отриманих ОСОБА_3 від ОСОБА_2 різних сум у різні періоди, що в сукупності склали суму коштів у розмірі 182 239 дол.США, про що відповідач ОСОБА_3 власноруч зазначив.

Таким чином, судом встановлено, що позивачкою протягом певного періоду надавались в борг грошові кошти в різних сумах і отримував їх саме відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 на певних погоджених між ними умовах, а відтак суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки до відповідача ОСОБА_1 , як спадкоємця померлої ОСОБА_4 ..

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним в частині, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вбачається з Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Заслухавши пояснення сторін у справи та їх представників, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем за зустрічним позовом того, що спірний правочин був укладений померлою ОСОБА_4 виключно під впливом помилки та/або обману, відтак відсутні підстави для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання договору позики від 31.07.2017 недійсним в частині.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи викладені вище обставини, суд дійшов висновку про відмову позивачці ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , та відповідачу ОСОБА_1 в задоволенні його зустрічних позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ..

З урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, суд покладає понесені сторонами судові витрати по сплаті судового збору за первісним позовом на позивачку ОСОБА_2 , за зустрічним позовом на відповідача ОСОБА_1 ..

На підставі викладеного, керуючись ст.129 Конституції України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76 - 81, 89, 141, 263-265, 273, 352, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 202, 203, 207, 215, 230, 526, 530, 608, 629, 639, 1046, 1047, 1049, 1218, 1219, 1268, 1281,1282 ЦК України,- суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-особа, без самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Олена Володимирівна про стягнення заборгованості - залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним в частині - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дані позивачки: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Дані відповідача: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

Дані відповідача: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 .

Дані 3-особи, без самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Олена Володимирівна, адреса: м.Київ вул.Прорізна, 18/1-Б.

Повний текст рішення суду виготовлено 04.11.2025.

Суддя: Т.А.Зотько