Справа № 302/1406/25
Провадження № 2/302/549/25
04.11.2025 селище Міжгір`я Закарпатської області
Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого, судді Пухальського С. В.,
за участю секретаря судового засідання Сита Л. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області, ОСОБА_2 , про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її сестра ОСОБА_3 , яка на момент смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
До складу спадкового майна померлої входили:
- житлова квартира АДРЕСА_2 ;
- земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,2516 га в урочищі «Слобода. Біля хати. гр. ОСОБА_4 ».
За життя, 18.12.2008 року, померла склала заповіт, яким земельну ділянку площею 0,2516 га заповіла ОСОБА_1 (0,20 га) та ОСОБА_2 (0,0516 га).
Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30.07.2025 року у справі № 302/901/25 за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру, дві земельні ділянки та 1/5 частку земельної ділянки площею 0,2516 га. У задоволенні позову ОСОБА_1 щодо цієї ж земельної ділянки було відмовлено у зв`язку із передчасністю вимоги, оскільки вона не зверталася до нотаріуса за свідоцтвом про право на спадщину.

17.09.2025 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на спадщину, однак у видачі свідоцтва було відмовлено у зв`язку з невідповідністю площі земельної ділянки, зазначеної у заповіті, площі, визначеній у державному акті. Відмова нотаріуса стала підставою для звернення позивачки до суду.

Позивачка просила суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на 4/5 частки земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,2516 га, розташованої в урочищі «Слобода. Біля хати. гр. ОСОБА_4 ».

Ухвалою суду від 03.10.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.10.2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позивачка подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Від Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області надійшла заява з проханням розглядати справу без участі представника. Сільська рада визнала позовні вимоги.

Адвокат Керита М. В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала заяву про розгляд справи за відсутності сторони, зазначивши про визнання позовних вимог.

Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов таких висновків

Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_1 ОСОБА_3 , яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11, 13).

При житті, ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла, ОСОБА_3 , склала заповідальне розпорядження, за яким належну їй земельну ділянку загальною площею 0,2516 га призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Синевирсько-Полянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, заповіла ОСОБА_1 , 1954 року народження площею 0,20 га та ОСОБА_2 , 1978 року народження, площею 0,0516 га (а.с. 12).

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 липня 2025 року (справа № 302/901/25) (а.с. 17-21) було вирішено визнати за ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом та за заповітом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно: 1) житлову квартиру АДРЕСА_2 ; 2) земельну ділянку для будівництва та обслуговування гаража загальною площею 0,0025 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:008:0019, визначену Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ЗК № 023735 від 25.04.2005 року; 3) земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,116 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер :01:012:0210, визначену витягом із Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.03.2018 року за № 115980469; 4) 1/5 частку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,2516 га, що знаходиться в урочищі «Слобода. Біля хати. гр. Фок» на території Синевирсько-Полянської сільської ради, визначену Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 030637 від 19.081998 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 116.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 відмовлено з підстав відсутності у матеріалах справи доказів того, що позивачка ОСОБА_1 зверталася до нотаріуса з приводу видачі їй свідоцтва на право на спадщину за заповітом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 .

Відповідно до частин 4, 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

17 вересня 2025 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлої матері ОСОБА_3 , проте у видачі останнього їй було відмовлено з наступних підстав:

«На земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,20 га, що знаходиться в урочищі «Слобода. Біля хати. гр. Фок», на території Синевирсько-Полянської сільської ради, так як у заповіті зазначена менша площа земельної ділянки, ніж зазначена у Державному акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 030637 від 19 серпня 1998 року, зареєстрованому в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 116, оскільки земельна ділянка згідно вищевказаного правовстановлюючого документу вказана цілою площею 0,2516 га, а не окремою ділянкою 0,20 га» (а.с. 16).

Стаття 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно частини 1, 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно положень статті 392 ЦК України, власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом.

Відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину суд оцінює як таку, що ґрунтується виключно на формальному невідповідному відображенні площі земельної ділянки у заповіті та Державному акті, що не впливає на зміст розпорядження спадкодавця та не може бути підставою для позбавлення спадкоємця гарантованого законом права на спадщину.

Таким чином, у даному випадку наявні правові підстави для визнання за позивачкою права власності на 4/5 частки спірної земельної ділянки як спадкоємицею за заповітом.

Дані про порушення прав інших осіб або наявність спору про право не встановлені. Відповідачі позовні вимоги визнали.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-82 206, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнання позову відповідачами прийняти.

Позовну заяву задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності 4/5 (чотири п`яті) частки земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,2516 га, що знаходиться в урочищі «Слобода. Біля хати. гр. ОСОБА_4 », на території Синевирсько-Полянської сільської ради, визначену Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 030637 від 19 серпня 1998 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 116, в порядку спадкування за заповітом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , актовий запис № 177.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо або через Міжгірський районний суд Закарпатської області з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 04 листопада 2025 року.

Суддя Пухальський С. В.