Справа №: 398/4257/25
провадження №: 2/398/2660/25
РІШЕННЯ

Іменем України

"06" листопада 2025 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Авраменка О.В.,

з участю секретарів судового засідання Власової В.В., Міщенко С.А.,

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника відповідача Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області Шарко Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Олександрії, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області про поновлення на роботі

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_2 , звернулась в суд з позовом до Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, в якому просить:

- визнати бездіяльність директора Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, яка полягає у ненаданні відповіді на звернення позивача від 20.06.2025 року протиправною, зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача від 20.06.2025 року по суті та надати позивачу відповідь;

- поновити ОСОБА_1 на посаді вчителя початкових класів Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області з 26 серпня 2025 року;

- стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 26.08.2024 року між сторонами було укладено строковий трудовий договір №26, відповідно до якого ОСОБА_1 було прийнято на посаду вчителя початкових класів Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області. Позивач сумлінно виконувала свої трудові обов`язки та не мала дисциплінарних стягнень. 04.06.2025 року відповідачем було направлено ОСОБА_1 лист-попередження №124 про її звільнення з роботи з підстав, передбачених ст. 49-2 КЗпП України з 26.08.2025 року, у зв`язку з припиненням строку дії договору. 20.06.2025 року позивач звернулася із заявою до Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області про порушення її трудових прав та необхідність укладення безстрокового трудового договору. У відповіді від 25.06.2025 року за №140 на зазначене звернення відповідач зазначав вже іншу підставу звільнення з посади ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає, що її звільнення з підстав передбачених ст. ст. 36, 49-2 КЗпП України, незаконним та таким, що порушує її трудові, конституційні та конвенційні права. Крім того, позивач зазначає, що у зв`язку із незаконним звільненням з посади вчителя молодших класів, вона позбавлена можливості працювати та отримувати заробітну плату, чим було завдано їй значної моральної шкоди, яка виразилася у стресі, переживанні за себе, свою родину, дітей, погіршення стану здоров`я, порушення звичного життєвого укладу, репутаційні втрати. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в 10 000,00 грн.

27.08.2025 року відповідачем подано відзив, в якому він заперечував проти позову та просив відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що позивач поєднує два різних між собою види трудових договорів, які передбачають принципово різний порядок звільнення працівника, а саме: безстроковий трудовий договір, що укладається на невизначений строк (п.1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України) та трудовий договір, укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (п.2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України). 26.08.2024 року позивач звернулася до відповідача із заявою про прийняття на посаду вчителя початкових класів строком до 26.08.2025 року. На підставі зазначеної заяви 26.08.2024 року між сторонами було укладено договір №26 з педагогічним працівником Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області. В преамбулі, пунктах 1.2 та 1.7 укладеного трудового договору зазначено, що він є строковим трудовим договором, який діє з 26.08.2024 року до 26.08.2025 року. Позивач не заперечує, що укладений договір є саме строковим та не оскаржує чинність укладеного договору. У відповідності до п. 1.7 трудового договору відповідачем винесено наказ (розпорядження) №30-К від 26.08.2024 року про прийняття на роботу ОСОБА_1 з 26.08.2024 року до 26.08.2025 року. Позивач з невідомих причин намагається знівелювати факт погодження сторонами строку договору, спростувати свою заяву із зазначенням кінцевого строку трудових відносин, знехтувати умовами укладеного сторонами договору. Натомість, всупереч письмовим доказам, позивач наводить зовсім інші умови, непритаманні строковому трудовому договору. Припинення строкового трудового договору у зв`язку із закінчення його строку, визначеного обома сторонами, не є розірванням трудового договору з ініціативи роботодавця. Такий договір просто припиняється вичерпанням терміну своєї дії, адже сторони виразили своє волевиявлення, погодивши, що дія трудового договору спливає саме 26.08.2025 року. Пунктом 2 статті 36 КЗпП України передбачено, що трудовий договір припиняється на підставі закінчення строку, встановленого за погодженням сторін, що наслідком чого є звільнення працівника. Припинення трудового договору по закінченні строку не потребує завчасного попередження, а тому посилання позивача на порушення норм ст. ст. 43, 49-2 КЗпП України є завідомо неспроможним та таким, що не має відношення до припинення строкового трудового договору. Щодо вимоги про визнання бездіяльності директора Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, яка полягає у ненаданні відповіді на звернення позивача від 20.06.2025 року, протиправною та зобов`язати відповідача розглянути вказану заяву і надати позивачу відповідь, то позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки листом відповідача від 25.06.2025 року №140 таку відповідь на звернення позивача від 20.06.2025 року було надано. При цьому, у листі-попередженні №124 від 04.06.2025 року помилково зазначене посилання на ст. 49-2 КЗпП України, а сам лист носить інформаційний характер і був складений для зручності з метою інформування та нагадування про наступне закінчення строку трудового договору. Крім того, на момент звернення до суду позивач перебувала на посаді вчителя початкових класів Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, тобто не була звільнена і цим пояснюється той факт, що позивач не оскаржує розпорядчий акт про своє звільнення. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, то відповідач зазначає, що ОСОБА_1 звертаючись з позовом до суду заявляє про майбутнє звільнення, як про подію, яка вже нібито здійснилася. Проте, позивач звернулася до суду з позовом 10.07.2025 року та повідомила, що нібито позбавлена можливості працювати та отримувати заробітну плату. Позивач, жодним чином не обґрунтовує завдану їй моральну шкоду, нібито спричинену фактом припинення строкового договору. Такою ж, нічим необґрунтованою є і наведена у позові сума у 10 000,00 грн, яку позивач просить стягнути в якості відшкодування моральної шкоди. Як саме неухильне виконання умов сторонами строкового договору могло спричинити позивачу стрес та інше в позові не зазначено, об`єктивні обставини, які б засвідчували погіршення стану здоров`я та причино-наслідковий зв`язок цих негативних змін зі спливом терміну строкового договору позивач не зазначає.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначив, що 26.08.2024 року між сторонами було укладено строковий трудовий договір строком на один рік, але вважає, що при звільненні було порушено першочергове право позивача на укладення безстрокового трудового договору. Вказав, що ОСОБА_1 жодного разу не притягалася до дисциплінарної відповідальності або будь-якої іншої відповідальності, виконувала належним чином свої повноваження і відповідно до Закону України «Про працю» мала право на укладення вже безстрокового трудового договору. Вона зверталася до відповідача, але її право було порушено, її було звільнено, вона залишилася без роботи, без засобів до існування. ЇЇ змусили підписати строковий трудовий договір, погрожуючи позбавити роботи. Зі слів позивача, в закладі була вакансія заступника директора з виховної роботи, але до моменту завершення строкового трудового договору їй відповідач не пропонував інші посади. Раніше позивач була директором та заступником цієї ж гімназії, пізніше стала вчителем початкових класів і зараз її просто викинули, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду. Зазначив, що зі слів позивача та її чоловіка, який працює в цій гімназії, на посаду, яку раніше займала позивач взяли іншу людину, яка працює і по сьогодні. Моральна шкода завдана позивачу полягає в тому, що вона втратила роботу та за весь цей час не могла достойно забезпечити життя своїх неповнолітніх дітей. Зазначений в позові розмір моральної шкоди не є формою збагачення. Позивач дійсно не оскаржувала строковий договір, а звернулись до суду за захистом права на працю. Крім того, вказав на те, що посилання представника відповідача на пропонування позивачу посади не підтверджено в документальній формі.

В судовому засідання представник відповідача Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області Шарко Р.М. позов не визнав, вважаючи його на момент подання передчасним, оскільки позивач подала позов в той період, коли ще працювала на посаді вчителя початкових класів, тобто під час дії строкового трудового договору. Протягом дії строкового договору позивач не оскаржувала його умови з підстав порушення трудових прав та не ініціювала внесення змін та доповнень до положень строкового договору, що свідчить про погодження з умовами цього трудового договору, зокрема, щодо його строковості. Вказаний договір протягом строку його дії недійсним не визнавався. Факт підписання позивачкою трудового договору з визначеним строком його дії свідчить про наявність у неї волевиявлення на його укладення та про її згоду з усіма умовами такого договору. До того ж, строковий трудовий договір між відповідачем та позивачем укладено за бажанням останньої, відповідно до її заяви про прийняття на роботу на посаду вчителя початкових класів строком до 26 серпня 2025 року включно. Позивача звільнено на підставі пункту 2 статті 36 КЗпПУ, у відповідності до умов укладеного нею ж строкового трудового договору. Позов не містить жодного правового обґрунтування щодо незаконності припинення трудового договору з підстав закінчення його строку. Закінчення дії строкового трудового договору та відсутність можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії контракту в судовому порядку також підтверджується висновками Верховного Суду. Чинним законодавством не визначено конкретного порядку та процедури інформування працівників про відповідні вакансії. ОСОБА_1 , як працівника, що працює за строковим трудовим договором, було проінформовано про наявність вакансії, яка відповідає її кваліфікації та передбачає можливість укладення безстрокового трудового договору вакансії педагога-організатора. Оскільки законодавство не визначає порядок та процедуру інформування працівників про відповідні вакансії, таке інформування було здійснене шляхом особистого ознайомлення ОСОБА_1 . Однак, позивач відмовилась від вказаної посади та була звільнена за умовами укладеного з нею строкового трудового договору. Тобто, позивач була обізнана про наявність відповідної посади та можливість укладення безстрокового трудового договору, однак у період перебування у строкових трудових відносинах із відповідачем, із заявою про укладення вказаного трудового договору до керівника Диківської гімназії не зверталася та відповідної відмови не отримувала. Варто також зауважити, що позов не містить і вимоги про скасування наказу про звільнення позивача. Отже, за умов коли позивач погоджується з умовами строкового трудового договору та не оскаржує наказ про своє звільнення, видається незрозумілим, яким чином та на якій підставі можливо реалізувати вимогу про поновлення її на роботі. Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту, по суті, не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії. Щодо ненадання відповіді на звернення позивача від 20.06.2025 року, представник відповідача зазначив, що листом від 25 червня 2025 року № 140 відповідь на вказане позивачем звернення було надано. Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, зокрема доказів протиправної поведінки відповідача, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювана, як і не було надано стороною позивача будь-якого доказу на підтвердження реального розміру цієї шкоди.

Заслухавши вступне слово представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, оцінивши подані сторонами докази, суд доходить до таких висновків.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано захист прав і свобод у судовому порядку.

За приписами статей 3, 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Таким чином, умовами укладення строкового трудового договору є: 1) характер виконуваної роботи; 2) умови виконання роботи; 3) інтереси працівника; 4) інші випадки, передбачені законодавчими актами.

При укладенні трудового договору на визначений строк, цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатися як конкретним терміном, так і часом настання певної події. Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. При цьому, у законодавстві відсутня заборона щодо укладення строкового трудового договору, якщо на те є воля сторін.

Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме.

Такі правові висновки щодо застосування ч. ч. 1, 2 ст. 23 КЗпП України про підстави та порядок укладення строкового трудового договору викладено у постановах Верховного Суду від 25.01.2023 у справі №757/16504/20, від 05.06.2024 року у справі №601/2350/22, від 27.04.2021 року у справі №536/232/19, від 27.03.2023 у справі №428/2992/20, від 27.03.2023 у справі №428/2992/20, від 05.06.2024 у справі №601/2350/22 та від 27.04.2021 року у справі №536/232/19.

Судом встановлено, що 26 серпня 2024 року ОСОБА_1 власноручно написала та підписала заяву про прийняття її на роботу на посаду вчителя початкових класів Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, зазначивши строк з 26.08.2024 року до 26.08.2025 року включно за основним місцем роботи.

На підставі вказаної заяви позивача, на умовах та на вказаний безпосередньо у заяві строк, між ОСОБА_1 та Диківською гімназією Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області в особі директора Сьоміної Віталії Олександрівни, 26.08.2024 року було укладено трудовий договір №26, відповідно до якого ОСОБА_1 прийнята на посаду вчителя початкових класів Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області з 26.08.2024 року строком до 26.08.2025 року включно та відповідачем видано наказ від 26.08.2024 року №30-К «Про прийняття на роботу», яким ОСОБА_1 прийнято на посаду вчителя початкових класів з 26.08.2024 року за строковим трудовим договором до 26.08.2025 року.

04.06.2025 року Диківська гімназія Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області за вихідним №124 направила ОСОБА_1 лист-попередження з інформацією про те, що з 26 серпня 2025 року її буде звільнено з посади вчителя початкових класів, на підставі ст. 49-2 КЗпПУ, у зв`язку з припиненням строку дії строкового трудового договору.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений.

Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Закінчення строку дії трудового договору і видання у зв`язку із цим наказу про звільнення не є ініціативою щодо розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи та наміру роботодавця переукласти або продовжити трудовий договір, трудові відносини.

Отже, у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певної події, такий договір вважається укладеним на певний строк, тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку.

Такі правові висновки щодо застосування п.2 ч.1ст.36 КЗпП України про підстави та порядок припинення строкового трудового договору викладено у постановах Верховного Суду від 17.06.2020 року у справі №676/5745/17, від 25.01.2023 у справі №757/16504/20, від 05.06.2024 року у справі №601/2350/22, від 27.04.2021 року у справі №536/232/19, від 27.03.2023 у справі №428/2992/20.

26.08.2025 року наказом директора Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області за №35-К «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача звільнено з посади вчителя початкових класів з 26.08.2025 року в зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України.

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-IX, яким в Кодекс законів про працю України внесені зміни і, зокрема, передбачено, що роботодавець зобов`язаний інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, а також забезпечити рівні можливості таких працівників для його укладення (частина третя статті 23 КЗпП України).

Тобто, аналіз положень ч. 3 ст. 23 КЗпП України у взаємозв`язку з іншими положеннями нормативно-правових актів дає підстави дійти висновку, що роботодавець зобов`язаний інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вільні посади (робочі місця), на які може бути працевлаштована особа, яка має відповідний рівень підготовки (освіти, результатів навчання), а також сукупність професійних знань, навичок та досвіду. При цьому такі вакансії повинні передбачати можливість укладення безстрокового трудового договору.

При цьому, вказаний обов`язок покладено законодавцем виключно на роботодавця.

Аналогічна правова позиція щодо наявності обов`язку у роботодавця інформувати працівника про вакансії, які передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору міститься у постановах Верховного Суді від 16.09.2024 у справі №127/29926/23 та від 19.02.2025 у справі №339/530/23.

Частиною ч. 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 82 ЦПК.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд критично оцінює посилання представника відповідача про те, що позивача було доступним способом поінформовано про наявність вакансій, що відповідали кваліфікації ОСОБА_1 , з огляду на таке.

ОСОБА_1 20.06.2025 року зверталася до директора Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області з заявою про зобов`язання укладення з нею безстрокового трудового договору на посаду вчителя початкових класів або іншу посаду, що відповідає її кваліфікації та професійному досвіду, просила надати перелік вакантних посад з направлення відповіді на її адресу фактичного місця проживання.

25.06.2025 року за вихідним №140 Диківською гімназією Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області було надано відповідь ОСОБА_1 на її звернення від 20.06.2025 року, в якій зазначено, що відповідно до п. 2 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Керуючись цією нормою, 26.08.2024 року між Диківською гімназією Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області та ОСОБА_1 було укладено строковий трудовий договір з 26.08.2024 року до 26.08.2025 року. Після закінчення дії строкового трудового договору працівник підлягає звільненню на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України,у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору. Звільнення працівника у зв`язку із закінченням строкового трудового договору не потребує і завчасного попередження про це з боку роботодавця. Тож вручений лист-попередження №124 від 04.06.2025 року мав інформаційний характер і був складений з метою інформування та нагадування про наступне закінчення строку договору.

Відповідно до довідки Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області від 06.10.2025 року №196, у період з 29 липня 2024 року по 18 вересня 2024 року зі всіма працівниками гімназії укладено 15 строкових трудових договорів строком на один рік кожний. Протягом 2024-2025 навчального року за власним бажанням звільнено три педагогічних працівника та двом педагогічним працівникам, включно з ОСОБА_1 , направлено попередження про наступне звільнення у зв`язку з закінченням строку трудового договору. З 1 вересня 2025 року на посаду вчителя початкових класів гімназії на умовах строкового трудового договору терміном один рік призначено ОСОБА_3 .

Тобто, на момент закінчення строкового трудового договору з позивачем в Диківській гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області малися посади, які відповідали її кваліфікації та передбачали можливість укладення безстрокового трудового договору, в тому числі, посада вчителя початкових класів. Про це свідчить те, що на посаду вчителя початкових класів, з якої позивача звільнено з 26.08.2025 року, з 01.09.2025 року було прийнято іншу особу.

Отже, після звільнення 26.08.2025 року позивача з посади вчителя початкових класів, зазначена посада була вакантною до 01.09.2025 року.

Суд звертає увагу, що відповідач, достовірно знаючи, що позивач звернувся до суду вважаючи незаконною відмову в укладенні з нею безстрокового договору, все таки звільнив її, прийнявши на її місце вчителем початкових класів іншу особу.

При цьому, відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що він інформував позивача про вакансії, що відповідають її кваліфікації, а також можливість укладення з нею безстрокового трудового договору, що забезпечувало б рівні можливості у співвідношенні з іншими працівниками, знаючи при цьому, що вона працює на умовах строкового трудового договору. Так само, як і не надав доказів відмови позивача від запропонованих посад.

Суд констатує, що звернення позивача про укладення безстрокового договору, викладене у листі від 20.06.2025 року та відмова їй у цьому відповідачем у листі від 25.06.2025 року за вихідним №140, подальше звільнення з роботи і прийняття на її посаду іншої особи є беззаперечним доказом того, що звільнення є незаконним, оскільки проведено з порушенням вимог ч. 3 ст. 23 КЗпП України.

Частиною 1 статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Доводи відповідача про те, що позивачем не оспорюється наказ про її звільнення не заслуговують на увагу, оскільки нею безпосередньо оспорюється саме звільнення і вимоги стосуються саме поновлення на роботі.

Виходячи з вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді вчителя початкових класів Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 року викладено правовий висновок, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку за час вимушеного прогулу без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.

Враховуючи вищезазначену правову позицію, диспозитивність цивільного судочинства, а також те, що позивач не заявляла вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд не вирішує це питання.

При цьому, середній заробіток за час вимушеного прогулу може бути виплачений відповідачем добровільно при поновлені позивача на роботі або позивач не позбавлена такого права в подальшому звернутися в суд з відповідною вимогою.

Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн, суд зазначає таке.

Згідно із ст. 237-1 КЗпПП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Пунктами 3 та 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Такі правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц.

Тобто, при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджуванаморальна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Відповідачем не дотримано процедури, передбаченої ч. 3 ст. 23 КЗпП України, щодо інформування позивача, яка працювала за строковим трудовим договором, про вільні посади (робочі місця), на які вона могла бути працевлаштована, відповідно до її кваліфікації та такі вакансії, що повинні передбачати можливість укладення безстрокового трудового договору.

Суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених нею моральних (душевних) страждань, є зокрема порушення трудових прав позивача з боку відповідача, втрата роботи та доходу, відчуття несправедливості, необхідність докладати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод.

Отже, наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача встановлених під час розгляду справи не спростовано відповідачем.

Враховуючи вимоги розумності, добросовісності, виваженості, справедливості, суд визначає, що в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення норм КЗпП України, на користь позивача підлягає стягненню 5 000,00 грн, що на переконання суду буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони внаслідок дій неправомірного характеру з боку відповідача.

Щодо позовної вимоги про визнання бездіяльності, яка полягає у ненаданні відповіді на звернення позивача, протиправною та зобов`язання розглянути заяву по суті та надати відповідь, суд зазначає наступне.

В ході судового розгляду встановлено, що на звернення позивача від 20.06.2025 року відповідачем 25.06.2025 року за вихідним №140 було надано відповідь, в якій серед іншого зазначено, що після закінчення дії строкового трудового договору працівник підлягає звільненню на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору. Звільнення працівника у зв`язку із закінченням строкового трудового договору не потребує і завчасного попередження про це з боку роботодавця.

Отже, звернення позивача про укладення безстрокового трудового договору було розглянуто та на нього надана відповідь, якою фактично відмовлено позивачу в укладені безстрокового трудового договору.

Той факт, що відповідь та її зміст не задовольнили позивача, не є протиправною бездіяльністю, оскільки суд визнає незаконним подальше звільнення позивача, а відтак відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання бездіяльності директора Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, яка полягає у ненаданні відповіді на звернення позивача від 20.06.2025 року протиправною, зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача від 20.06.2025 року по суті та надати позивачу відповідь.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Вирішуючи питання щодо розподілу судового збору, суд виходить з вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, якими встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», яким встановлено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що в 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2025 року становить 3 028,00 грн.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», розмір судового збору за вимоги немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 1 211,20 грн (3 028,00 грн х 0,4), а розмір судового збору за вимоги майнового характеру 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1 211,20 грн (3 028,00 грн х 0,4) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 15 140,00 грн (3 028,00 грн х 5).

Позивачем заявлено три позовні вимоги, дві з яких є немайнового характеру (визнати бездіяльність директора протиправною; поновити ОСОБА_1 на посаді вчителя), а одна майнового (стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн).

У зв`язку із задоволення позовної вимоги немайнового характеру про поновлення на роботі, від сплати судового збору за яку позивач звільнена п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 1 211,20 грн (3 028,00 грн х 0,4), підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Позивач при подачі позову в суд сплатила судовий збір в розмірі 2 422,40 грн (1 211,20 грн судовий збір за вимогу немайнового характеру (визнання бездіяльністю директора протиправною) та 1 211,20 грн за вимогу майнового характеру (стягнення моральної шкоди)).

Оскільки, в задоволені позовної вимоги немайнового характеру (визнання бездіяльністю директора протиправною) судом відмовлено, а вимогу майнового характеру (стягнення моральної шкоди) задоволено частково (5 000,00 грн х 100% : 10 000,00 грн = 50%), то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до задоволених вимог, в розмірі 605,60 грн (1 211,20 х 50% : 100%).

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 8 ст. 235 КЗпП України).

Пунктом 4 частини 1 статті 430 ЦПК передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76 81, 141, 258, 259, 263 265, 268, 430 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області (адреса місцезнаходження: Кіровоградська область, Олександрійський район, с. Диківка, вул. Шкільна, 1, ) про поновлення на роботі задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді вчителя початкових класів Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області з 26 серпня 2025 року.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Стягнути з Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення, 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Стягнути з Диківської гімназії Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області на користь держави судовий збір в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 06 листопада 2025 року.

Суддя О.В.Авраменко