Справа № 473/3864/25
РІШЕННЯ

іменем України

"07" листопада 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Ліхачової А.Є., представниці позивачки адвоката Берікул Л.В., відповідача ОСОБА_1 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна,

ВСТАНОВИВ

в липні 2025 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ майна.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що з 12 червня 2009 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 лютого 2024 року розірвано. В період шлюбу, а саме 16 січня 2018 року, подружжя за спільні кошти придбало майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, кадастровий номер :06:029:0023, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за вказаною адресою. Право власності на обумовлене нерухоме майно зареєстроване за відповідачем.

Позивачка, вказуючи на те, що спірні будинок, земельна ділянка є спільною сумісною власністю сторін, а згода про добровільний поділ майна між сторонами не досягнута, просила про поділ цього майна в судовому порядку, визнавши за нею право власності на 1/2 частку спірних житлового будинку, земельної ділянки, виходячи з рівності часток подружжя.

В судовому засіданні представниця позивачки адвокат Берікул Л.В. позовні вимоги підтримала.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 визнав. Разом з тим зазначав, що загальна вартість витрат на правничу допомогу в 10000,00 грн є завищеною, необґрунтованою, неспівмірною складності справи та обсягу виконаних робіт.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2009 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між сторонами, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 лютого 2024 року розірвано.

В період шлюбу, а саме за договорами купівлі-продажу, посвідченими 16 січня 2018 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Омельчук І.М., відповідач ОСОБА_1 за згодою дружини ОСОБА_2 придбав житловий будинок АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, площею 0,0113 га, кадастровий номер :06:029:0023, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за вказаною адресою.

Право власності на обумовлене майно зареєстроване за відповідачем.

Так, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п.п. 23, 24 зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідно до ст.69, ч. 1 ст.71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом.

Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 вищевказаної постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.ч. 4-5 ст. 71 СК України та п. 25 постанови Пленуму вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, спірні будинок, земельна ділянка підлягає поділу між сторонами з врахуванням принципу рівності часток подружжя.

З урахуванням встановлених обставин, відсутності доказів можливості поділу будинку в натурі відповідно до часток його співвласників, відсутності передумов для отримання одним з подружжя грошової компенсації замість його частки, суд вважає необхідним визнати за позивачкою право власності на 1/2 ідеальну частку спірних будинку,земельної ділянки без його реального поділу.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За встановленого, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 830,85 грн (1661,70 грн судового збору, який підлягав сплаті) / 2) судового збору за подання позову до суду, решту 50 відсотків позивачці слід повернути з Державного бюджету України.

Крім цього, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені позивачкою та підтверджені матеріалами справи судові витрати, пов`язані з розглядом справи (проведенням оцінки спірного майна) в розмірі 1500,00 грн.

Що стосується витрат на правничу допомогу.

Так, відповідно до ч.ч.2-5 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу складаються з гонорару адвоката за представництво в суді; іншої правничої допомоги, пов`язаної зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збору доказів тощо; вартості послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачка надала суду договір від 09 липня 2025 року, укладеного між нею та адвокатом Берікул Л.В., про надання правничої допомоги, розрахунок вартості правничої допомоги (ознайомлення з документами клієнта 1000,00 грн, підготовка позову (оцінка майна, запит МБТІ, ЦНАП) 6000,00 грн, участь у судовому засіданні 3000,00 грн), квитанція до прибуткового касового ордеру.

Разом з тим, Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише ті судові витрати, які мають розумний розмір.

Відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, зокрема через те, що у адвоката була відсутня необхідність витрачати значний час на представництво інтересів позивачки в даній справі.

Зазначений позивачкою розмір вказаних витрат є завищеним, оскільки справа належить до категорії незначної складності, її розгляд відбувався в порядку спрощеного позовного провадження, судова практика у цій категорії справ є усталеною, в зв`язку з чим при підготовці позовної заяви у адвоката була відсутня необхідність досліджувати додаткові норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, витрачати значний час на складання позовної заяви. При цьому, є необґрунтованим виокремлення адвокатом як самостійного виду адвокатської послуги ознайомлення з документами, оскільки охоплюється діями адвоката із складання позовної заяви.

За встановленого, враховуючи складність справи, час, витрачений на її розгляд, обсяг фактично здійснених представницею позивачки процесуальних дій, відповідно до наявних у справі доказів, суд уважає, що обґрунтованим і пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу є сума в 5000,00 грн.

Керуючись ст.ст.12,13,76-83, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , право власності на:

- частку житлового будинку АДРЕСА_1 ,

- частку земельної ділянки, площею 0,0113 га, кадастровий номер :06:029:0023, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , судові витрати в розмірі 7330,85 грн.

Повернути ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 830,85 грн, сплачений за квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 73750338 від 30 липня 2025 року, внесеного на розрахунковий рахунок державного бюджету (Казначейство України (ЕАП) в м. Київ, код отримувача 37992030, МФО: 899998, р/р UA0014446).

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.В. Лузан