ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 листопада 2025 року

м. Харків

справа № 644/3130/25

провадження № 22-ц/818/4672/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Савенка М.Є.

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 09 липня 2025 року, постановлене суддею Труханович В.В.

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 три відсотки річних та інфляційні втрати у розмірі 36 848,83 грн. та судовий збір.

Рішенням Новобаварського районного суду м. Харкова від 09 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 30 850,93 грн. та три відсотки річних у розмірі 5997,90 грн., а всього 36848,83 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що наявність правових підстав для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України за час існування грошового зобов`язання по сплаті стягнутої заборгованості є необґрунтованими. Суд безпідставно не застосував строки позовної давності, які на думку апелянта сплинули. Також наголошує, що проти нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період з 20.07.2015 року по травень 2023 року, так як розрахунок (додаток до позову) відсутній в електронній справі суду та рішенні, в якому суд не додав свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду в додаткових поясненнях зауважував, що не отримував копії позовної заяви, оскільки позивач вказав неіснуючу адресу.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що заочним рішенням Орджонікідзевським районним судом м. Харкова від 07 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 23852 грн. 01 коп. Вирішено питання щодо судових витрат.

21.09.2015 Орджонікідзевським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист.

На підставі вищевказаного виконавчого листа було відкрито виконавче провадження № 68080660 (а.с.14).

Згідно довідки Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_1 отримувала кошти за виконавчим провадженням № 68080660: у червні 2023 року 3 459,40 грн., у липні 2023 року 1800,00 грн., у вересні 3 454,56 грн., у листопаді 2023 року 9 957,60 грн., у вересні 2024 року 750,00 грн., у лютому 2025 0,74 грн., у березні 2025 року 587,50 грн. (а.с. 14).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача, 3% річних та інфляційні втрати в порядку ст. 625 ЦК України за період 20.07.2015 по травень 2023 року.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказувало, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 липня 2015 року стягнуто з відповідача 23852,01 грн, проте на даний час вказане рішення не виконано, тому наявні підстави для стягнення 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України.

Заперечуючи проти заявлених та задоволених вимог, відповідач просить застосувати строки позовної давності та не погоджується з розрахунком заборгованості.

Як зазначено вище, позивач посилався на те, що підставою для застосування ст. 625 ЦК України є порушення зобов`язання, що виникло з невиконання рішення суду від 07.07.2015 року про стягнення на користь позивача моральної та матеріальної шкоди.

Зазначене рішення було передано на виконання та виданий виконавчий лист.

10 січня 2022 року ОСОБА_1 подала виконавчий лист до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції України, постановою державного виконавця від 12 січня 2022 року відкрито виконавче провадження.

Згідно зст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Таким чином законодавство України передбачає обов`язок боржника (відповідача) добровільно і своєчасно виконати рішення суду.

Відповідно до ч.1ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

В свою чергу, положеннями ч.2ст.18 ЦПК України передбачено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.07.2015 року виконане, лише 22.05.2025 року.

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст. ст.526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Згідно ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною п`ятою статті 11 ЦК України передбачається можливість виникнення цивільних прав та обов`язків з рішення суду.

Таким чином, на підставі рішення суду можуть виникати зобов`язання, які залежно від змісту можуть бути грошовими або негрошовими.

Відповідно до статей524,533-535та625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З матеріалів справи убачається, що відповідач ОСОБА_2 мав грошове зобов`язання перед позивачем у розмірі 23852,01 грн., що підтверджується рішенням суду від 07 липня 2015 року про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної та маральної шкоди.

З огляду на те, що відповідач не виконав рішення суду, тобто порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись із позовом ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача, 3% річних та інфляційні втрати в порядку ст. 625 ЦК України за період 20.07.2015 по травень 2023 року.

Відповідач 04 червня 2025 року подав до суду заяву, в якій просив застосувати строки позовної давності.

Згідно ізст. 256 ЦК Українипозовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина другастатті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Українидоповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цьогоКодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Україниу редакціїЗакону України від 30 березня 2020 року № 540-IXперелічені всістатті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Зазначені зміні вступили в силу з 02.04.2020 року.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2»в Україні встановлено карантин з 12.03.2020 року, який діяв до 30.06.2023 року.

Таким чином, строк позовної давності було продовжено на період дії карантину.

Крім того, відповідно до п.19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

У зв`язку з викладеним, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 № 540-IX, тобто з 02.04.2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану в Україні.

З урахуванням поданої відповідачем заяви, колегія суддів вважає, що до даних правовідносин підлягає застосуванню позовна давність.

Таким чином стягненню підлягають 3% річних, та інфляційні втрати починаючи з 02.04.2017 року по 22.05.2025 року.

За період з 02.04.2017 по 31.12.2017 індекс інфляції становить 109,9 (23852,01*109,9/100-23852,01)=2361,34 грн;

за 2018 році індекс інфляції становить109,8 (23852,01*109,8/100-23852,01)=2337,48 грн

у 2019 році індекс інфляції 104,1 (23852,01*104,1/100-23852,01)=977,93 грн

у 2020 році індекс інфляції 105 (23852,01*105/100-23852,01)=1192,60 грн

у 2021 році індекс інфляції 110 (23852,01*110/100-23852,01)=2385,20 грн

у 2022 році індекс інфляції 126,6 (23852,01*126,6/100-23852,01)=6344,63 грн

у 2023 році індекс інфляції 105,1 (23852,01*105,1/100-23852,01)=1216,45 грн

у 2024 році індекс інфляції 112 (23852,01*112/100-23852,01)=2862,24 грн

з 01.01.2025 по 22.05. 2025 році індекс інфляції 102,8 (23852,01*102,8/100-23852,01)=667,85 грн

Таким чином інфляційні втрати, що підлягають стягненню становлять 20348,72 грн. та 3% річних у сумі 5824,46 грн.

Позовні вимоги за період, починаючи з 20.07.2015 року по 01.04.2017, задоволенню не підлягають, у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.376ЦПКУкраїни підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а позовні вимоги частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено на 71,02%, таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 860,19 грн за подання позовної заяви та 506,32 грн (28,99%задоволено апеляційну скаргу) за подання апеляційної скарги.

Керуючись положеннями ч. 10 ст. 141 ЦПК України судова колегія здійснює взаємозалік, таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 353,86 грн.

Керуючись ст. ст.371,374, п. 4 ч. 3 ст.376,381,382,383,384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 09 липня 2025 року змінити.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 20348,72 грн. та три відсотки річних у розмірі 5824,46 грн., а всього 26173,18 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 860,19 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

М.Є. Савенко