КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

справа № 756/9073/24

провадження № 22-ц/824/7859/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П,

при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - GOLDEN INTEREST GROUP LIMITED «BitCapital»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 січня 2025 року, постановлене під головуванням судді Шролик І.С. за позовом ОСОБА_1 до GOLDEN INTEREST GROUP LIMITED «BitCapital» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до GOLDEN INTEREST GROUP LIMITED «BitCapital», у якому з урахуванням уточнення позову, просив визнати недійсним кредитний договір № -155907, укладений 09 травня 2024 року між ним та GOLDEN INTEREST GROUP LIMITED «BitCapital».

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що між сторонами укладений договір позики, за умовами якого він отримав 350 USDТ, на умовах строковості та платності шляхом перерахування на електронний гаманець. Строк дії договору до 23 травня 2024 року.

Після закінчення строку дії договору відповідач систематично вчиняв неправомірні дії щодо позивача з метою примусу до повернення коштів.

Позивач вважає договір позики недійсним, посилаючись на ті обставини, що компанія GOLDEN INTEREST GROUP LIMITED «BitCapital» зареєстрована на території Сполученого Королівства, здійснює діяльність з надання позики в крипто валюті без отримання відповідної ліцензії, не є фінансовою установою.

Також вважає, що укладений договір суперечить вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо зазначення обов`язкових умов, які мають бути в кредитному договорі.

Також зазначає про порушення вимог Закону України «Про споживче кредитування», яким забороняється надавати кредит в іноземній валюті. Також зауважує, що кредитування в крипто валюті, через електронний гаманець не легалізовано в Україні.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 січня 2025 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Вимоги обґрунтовані тим, що укладений між ОСОБА_1 та GOLDEN INTEREST GROUI LIMITED «BitCapital» договір має елементи кредитного договору.

Оскільки надання коштів з умовою сплати процентів - це фінансова послуга, яка потребує наявності ліцензії відповідно до Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-111 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тому кошти в позику під процент або в кредит можуть надавати лише фінансові установи - резиденти або нерезиденти, на яких вимога щодо отримання ліцензії для надання таких послуг на території України не поширюється.

При підписанні договору позивачу не було повідомлено про наявні кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; варіанти повернення кредиту; позитивні та негативні аспекти пропонованих схем кредитування.

Кредитування через електронні гаманці у електронних валютах, таких як криптовалюта, не легалізоване в Україні, а тому таке кредитування є незаконним.

Відзив до Київського апеляційного суду не надходив.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог позивача про визнання недійсним договору позики.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції, між ОСОБА_1 та GOLDEN INTEREST GROUP LIMITED «BitCapital» 09 травня 2024 року укладено договір позики «Експрес» № -155907.

Відповідно до умов укладеного договору, ОСОБА_1 отримав в позику 13 930,00 грн, що є еквівалентом 350 дол. США, згідно з курсом продажу Національного банку України.

Вартість позики для розрахунку кількості USDТ до повернення позичальником визначається пропорційно зміни курсу продажу долара США до гривні. Строк позики складає 15 календарних днів. Позика має бути повернута до 23 травня 2024 року включно. Строк може бути продовжений за взаємною згоду, шляхом укладання додаткової угоди. Позичальник сплачує проценти за користування позикою, у USDТ за фіксованою ставкою 3 % від вартості позики (пункт 2.4).

Сторони погодили, що за умови сталого курсу долару США до гривні, який прямо впливає на розмір процентів та комісії за цим договором в гривневому еквіваленті, та зафіксований сторонами у п. 2.1 цього договору, позичальник зобов`язується повернути в останній день володіння та розпорядження позикою 350 USDТ, безпосередня позика та сплатити 157,5 USDТ, що у гривнях складає 6 268,5 грн - проценти за строк користування та розпорядження; 14 USDТ, що у гривні складає 557,2 грн - одноразова комісія за отримання позики; 21 USDТ, що у гривні складає 835,8 грн - разова комісія за обслуговування електронного кабінету та договору (пункт 2.9 договору).

За умовами пункту 8.5.2 договору, до його укладення позичальник надав згоду, усвідомлюючи її правові наслідки, на використання в якості аналога власноручного підпису, для підписання цього договору електронного цифрового підпису.

Позичальник в договорі зазначив номер електронного гаманця та договір підписаний електронним підписом.

У судовому засіданні першої інстанції позивач визнав отримання ним грошових коштів в позику, шляхом зарахування на його електронний гаманець та підписання договору й отримання його примірнику на електрону пошту.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, позика - це передача однією стороною (позикодавцем) у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Активами, які отримує позичальник можуть бути: грошові кошти в готівковій або безготівковій формі; товари, матеріали та інше; матеріальні цінності, які можна оцінити і встановити на них фіксовану вартість.

Позичальник має право оспорити договір позики на тієї підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (частина перша статті 1051 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

У статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Пунктом 1-1 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем своїх вимог та не підтвердження належними доказами.

Так, доводи позивача про те, що умови укладеного договору позики не місять обов`язкові умови, які мають бути зазначені в кредитному договорі, що передбачені статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не можна визнати обґрунтованими, тому що дія цього закону застосовується до відносин споживчого кредитування, який між сторонами не укладався.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності підстав для визнання договору недійсним з огляду на статтю 3 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки в спірному договорі визначено предмет позики в USDТ (киптовалюті), дол. США, із зазначенням його гривневого еквіваленту за курсом Національного банку України.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Колегія суддів враховує, що в Україні діє принцип свободи, який закріплений Конституцією України, про що свідчить зміст частини першої статті 19 основного закону, відповідно до якої правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

У статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, так відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Колегія суддів враховує, що позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не навів норми чинного законодавства, якою б встановлювався факт протизаконності або заборони обігу USDТ криптовалюти, а також не довів факту невідповідності укладеного між сторонами договору позики вимогам чинного законодавства.

Зміст і форма укладеного 09 травня 2024 року договору позики відповідають вимогам цивільного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Обґрунтування позивача своїх позовних вимог є суперечливим, оскільки стверджуючи про недійсність договору з підстав незаконності видачі кредиту у USDТ (киптовалюті), дол. США, в той же час він підтверджує факт виконання відповідачем умов договору позики щодо передачі позивачу грошових коштів шляхом зарахування на його електронний гаманець та не заперечує наявності свого волевиявлення на укладення цього договору.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність ОСОБА_1 порушення відповідачем його прав.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Доводи апеляційної скарги щодо надання коштів в позику під процент лише фінансовими установами з відповідною ліцензією та щодо не повідомлення позивача про наявні кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, варіанти повернення кредиту, позитивні та негативні аспекти пропонованих схем кредитування, апеляційний суд оцінює критично, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у позові, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді