ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1775/22 Номер провадження 22-ц/814/3394/25Головуючий у 1-й інстанції Комарова Д. Ю. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Пилипчук Л.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.

розглянув у режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 29 травня 2025 року (час ухвалення судового рішення з 11:40:40 год. (19.05.2025 року) по час не зазначений, дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена) у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Горішньоплавнівської міської ради» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , Горішньоплавнівська міська рада Кременчуцького району Полтавської області.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким

визнати незаконними та скасувати наказ-розпорядження КП ВУВКГ № 35 від 28.11.2022 «Про припинення трудового договору», наказ № 651 від 28.11.2022 «Про звільнення»;

поновити її на посаді змінного інженера аварійно-диспетчерської служби (АДС) КП ВУВКГ з 28 листопада 2022 року;

стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 листопада 2022 року по день ухвалення рішення про поновлення;

стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на такі обставини і доводи.

28 листопада 2022 року позивачка звільнена з роботи на підставі наказу № 651 та розпорядження № 35 КП ВУВКГ за прогул відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Згідно з наказом підставою звільнення стало те, що 10 листопада 2022 року позивачка залишила робоче місце з 17:00 до 20:00, а також була відсутня з 20:00 11 листопада до 08:00 12 листопада 2022 року без поважних причин.

Позивач не заперечує факт своєї відсутності у вказані періоди, але стверджує, що вона мала поважні причини, оскільки відповідач не допустив її до виконання трудових обов`язків після поновлення на посаді на виконання постанови Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 та не ознайомив з графіком роботи.

Зокрема, 10 листопада 2022 року їй усно було запропоновано робоче місце в кімнаті № НОМЕР_1 , яка була відокремлена від приміщення АДС та не обладнана необхідними засобами для виконання обов`язків змінного інженера (службові телефони, книга нарядів тощо). Тому фактично роботодавець не допустив її до до виконання попередніх трудових обов`язків, як того вимагає постанова Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18, а отже не виконав судове рішення про її поновлення, оскільки, як зазначено у постанові, виконання рішення про поновлення вважається закінченим лише після видання наказу про поновлення та фактичного допуску працівника до виконання попередніх обов`язків.

Крім того, позивачка зазначає, що відповідач не довів до її відома графік роботи чи змінний режим роботи після поновлення 31 жовтня 2022 року. Вона не була обізнана про необхідність вийти на роботу в нічну зміну 11 листопада з 20:00 до 08:00 12 листопада 2022 року.

Позивачка вважала, що графік роботи мав залишатися таким, як на момент звільнення 13 лютого 2018 року.

Позивачка стверджує, що дійсною причиною її звільнення були особисті неприязні стосунки з директором КП ВУВКГ ОСОБА_3 , який систематично порушував її трудові права, звільняючи її тричі за період з 2018 по 2022 роки. Вона вважає, що звільнення за прогул є формальним і штучно створеним для уникнення виконання судових рішень.

Також позивачка посилається на систематичність порушень трудового законодавства з боку відповідача, підтверджених судовими рішеннями (справи № 534/279/18, № 534/1399/18, № 534/14/20), якими її було поновлено на посаді.

Неодноразові незаконні звільнення (у 2018, 2019, 2022 роках) та невиконання судових рішень спричинили позивачу моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв`язків, емоційний дискомфорт і невпевненість у майбутньому. Вона оцінює моральну шкоду в 20 000 грн.

Рішенням Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 29 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

Додатковим рішенням Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 09 червня 2025 року відмовлено у здійснені розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції і додаткове рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції не дав належної оцінки встановленим обставинам і доказам, якими ці обставини підтверджуються.

Зокрема, висновок суду першої інстанції про те, що позивачку було поновлено на роботі і фактично допущено до виконання трудових обов?язків не підтверджений належними і допустимим доказами, адже у наказі-розпорядженні № 17 від 31 жовтня 2022 року не зазначені, які трудові функції на неї покладено; з наказом №601 від 31 жовтня 2022 року позивачку не ознайомили. Отже, умови роботи, у тому числі і стосовно робочого місця, не були доведені до відома позивачки.

Суд не встановив істотної обставини для правильного вирішення цього спору, а саме те, чи могла фізично позивачка виконувати свої трудові обов?язки після начеб-то її поновлення на роботі. Посилання суду на те, що 10 листопада 2022 року замість позивачки її трудові функції виконувала майстер ОСОБА_5 , лише зайвий раз підтверджує доводи позивачки про фактичний недопуск її до роботи.

Наявні у справі докази не підтверджують висновок суду про те, що позивачка була обізнана про графік роботи, тобто знала, що має вийти у робочу зміну 11 листопада 2022 року о 20.00; в акті від 10 листопада 2022 року, на який посилався суд, відсутня інформація про доведення до відома позивачки графіка роботи.

Суд безпідставно послався на показання свідків, які є заінтересованими особами і які повідомили лише про те, що позивачці було доведено до відома лише режим роботи, а не робочі дні.

Висновок суду про відсутність підстав для відшкодуванні витрат позивачки на правову допомогу є необгрунтованим, це питання має бути вирішене апеляційним судом відповідно до п.п.б п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу судом не отримано.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 листопада 2019 року ОСОБА_2 звільнена з посади змінного інженера аварійно-диспетчерської служби Комунального підприємства Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області.

Постановою Верховного Суду від 28.09.2022 визнано незаконним накладення дисциплінарних стягнень та звільнення ОСОБА_2 , її поновлено на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Наказом директора КП ВУВКГ № 17 від 31.10.2022 позивачку поновлено на посаді змінного інженера АДС з 1 грудня 2019 року згідно постанови ВС від 28.09.2022 (а.с.21).

У зв`язку з тривалою фактичною відсутністю поновленого працівника з 18 грудня 2019 року наказом вирішено забезпечити допуск ОСОБА_2 до роботи після проходження медичного огляду. Строк проведення медогляду встановлено з 31.10.2022 по 30.11.2022 (т.1 а.с. 24 зворот).

10 листопада 2022 року після проходження медичного огляду ОСОБА_2 о 08 год 00 хв. прибула на підприємство КП ВУВКГ і приблизно до 15 год 30 хв. (показання свідка ОСОБА_6 та пояснення позивачки) ознайомлювалась з правилами внутрішнього трудового розпорядку від 12 квітня 2018 року, які встановлюють змінний графік: денна зміна (8:0020:00), нічна зміна (20:0008:00) (а.с.141), посадовою інструкцією змінного інженера аварійно-диспетчерської служби, колективним договором КП ВУВКГ на 2019 - 2023 роки, місцем роботи та іншими локальними документами.

У цей же день інженер з охорони праці ОСОБА_7 провела первинний інструктаж з охорони праці для ОСОБА_2 , за закінченням якого вона поставила свій підпис у журналі з охорони праці.

Начальник АДС ОСОБА_8 провів ОСОБА_2 до кабінету № 50, який був визначений наказом директора КП ВУВКГ №601 від 31.10.2022 її робочим місцем.

ОСОБА_8 провів інструктаж на робочому місці та у присутності ОСОБА_7 і ОСОБА_9 зачитав графік роботи змінного інженера на 2022 рік, від підпису про ознайомленняз яким позивачка відмовилась, що зафіксовано актом (а.с.142).

Того ж дня приблизно о 17 год 00 хв. ОСОБА_2 залишила підприємство.

Наступна зміна, у яку повинна була вийти ОСОБА_2 - нічна з 20:00 11.11.2022 по 08:00 12.11.2022.

Позивачка не вийшла у нічну зміну та прибула на роботу 14.11.2022 (понеділок).

Про відсутність позивачки на робочому місці складено акт від 12.11.2022 (а.с.147).

14.11.2022 виданий наказ №630 Про зміну режиму робочого часу та викладення посадової інструкції інженера аварійно диспетчерської служби в новій редакції. ОСОБА_2 15.11.2022 ознайомилась з ним та не погодилась, про що власноруч написала на ньому (а.с.58-59).

Робоче місце позивачки кабінет № 50 за адресою: АДРЕСА_1 , визначено наказом № 601 від 31.10.2022 (а.с.24-25).

Актом від 14.11.2022 підтверджений факт відмови позивачки від спецодягу (а.с.150).

14.11.2022 у ОСОБА_2 відібрані письмові пояснення з приводу її відсутності на робочому місці з 20:00 (11.11.2022) по 08:00 (12.11.2022).

15.11.2022 і 17.11.2022 до КП ВУВКГ надійшли відповіді з КНП ЛІЛ І рівня м. Горішні Плавні і Центру ПМСД м. Горішні Плавні про те, що у період з 10.11. по час видачі довідок ОСОБА_2 не зверталась до медичних закладів.

Також на адресу КП ВУВКГ надійшла відповідь голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації Горішньоплавнівського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства Професійної спілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України№ 24/11 від 24.11.2022 про те, що ОСОБА_2 з 31.10.2022 по 24.11.200 заявою про прийняття до членів первинної профспілкової організації не зверталась, членом вказаної організації не є, до виборних органів профспілкової організації не обиралась. Отже, на момент звільнення ОСОБА_2 не була членом первинної профспілкової організації. У судовому засіданні позивач підтвердила цю обставину.

Директором КП ВУВКГ Ярошем С.М. 28.11.2022 видано наказ № 651 про звільнення змінного інженера аварійно-диспетчерської служби ОСОБА_2 за вчинення прогулу в порядку п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП (а.с. 38-40, т.1).

Наказом №35 від 28.11.2022 припинено трудовий договір з ОСОБА_2 у зв`язку з прогулом (п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України) на підставі наказу №651 від 28.11.2022.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин, на які посилалася позивачка у підтвердження заявлених вимог, зокрема щодо існування поважних причин для відсутності на роботі

Суд першої інстанції визнав недоведеними доводи позивачки ОСОБА_2 про те, що відповідачем КП ВУВКГ її не було допущено до роботи, не забезпечено можливості виконання своїх обов`язків на визначеному робочому місці та не ознайомлено з графіком роботи.

Твердження позивачки про неналежність робочого місця, а саме кімнати № НОМЕР_1 не підтверджені достатніми доказами. Посадова інструкція (а.с.51-52) не містить вимог до конкретного розташування робочого місця, а лише визначає функціональні обов`язки.

Тому суд прийшов до висновку, що відповідач КП ВУВКГ поновив ОСОБА_2 на посаді, яку вона займала до незаконного звільнення у 2018 році, фактично допустив до виконання нею своїх посадових обов`язків, тобто належним чином виконав рішення суду в частині поновлення на роботі.

ОСОБА_2 визнала, що вона була відсутня на роботі з 20 год 00 хв (11.11.2022) по 08 год 00 хв. (12.11.2022).

У позивачки не було об`єктивних причин бути відсутньою на робочому місці у вказаний період.

Позивачка відмовлялась ознайомлюватись саме з графіком роботи, відмовлялась займати своє робоче місце, самостійно визначила робочий час з 08:00 по 17.00 та вихідні дні з п`ятниці по неділю включно, достовірно знаючи, з урахуванням досвіду попередньої роботи на підприємстві більше 30 років, знаннями роботи змінного інженера, фактичним ознайомленням її з графіком змінного інженера на 2022 рік, що вона повинна працювати з 08:00 по 20:00 (10.11.2022), з 20.00 (11.11.2022) по 08.00 (12.11.2022).

Суд встановив, що відповідачем дотримано процедуру застосування дисциплінарного стягнення, при цьому відповідач врахував ступінь тяжкості проступку, оскільки прогул тривалістю 11 годин є суттєвим порушенням трудової дисципліни, яке могло вплинути на роботу аварійно-диспетчерської служби. Попередня робота позивачки, її стаж та нагороди не виключають можливості застосування звільнення як стягнення, оскільки стаття 147 КЗпП України передбачає звільнення як один із видів дисциплінарного стягнення за прогул, а ст. 40 КЗпП України - як самостійну підставу для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

За змістом ст.ст.77-80 ЦПК України докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, передбаченими ст.ст.77-80 ЦПК України.

Згідно з положеннями ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності (п.4 ч.3 ст.2 ЦПК України) забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17; постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

Cуд першої інстанції, вирішуючи спір, обгрунтовано оцінив доводи і докази сторін у розрізі вимог закону щодо добросовісності і розумності поведінки сторін і зробив правильний висновок, що дії (поведінка) позивачки не відповідала критеріям, визначеним ст.139 КЗпП України.

Основними доводами як позову, так і апеляційної скарги є твердження про те, що відповідач не виконав рішення суду про поновлення позивачки на роботі, а саме фактично не допустив її до роботи і не ознайомив її з графіком роботи.

Як слідує із позову, фактичний недопуск до роботи полягав у тому, що наказом керівника відповідача позивачці визначено робоче місце кімната №50, яке відокремлене від загального приміщення АДС (аварійно-диспетчерської служби) та не було обладнане службовим мобільним і стаціонарними телефоном. Як стверджує позивачка, для виконання службових обов?язків змінного інженера АДС їй має бути забезпечена можливість приймати від населення повідомлення про аварії, формування аварійної бригади, оформлення наряду на виїзд бригади, для чого у її розпорядженні має бути засіб зв?язку (телефон), книга нарядів і фактичні повноваження на видачу розпоряджень працівникам АДС.

Як встановлено судом першої інстанції, кімната №50 входила до переліку приміщень АДС і була обладнана столом, стільцем, шкафом, ноутбуком, телефоном. У справі відсутні належні і допустимі докази про те, що засоби зв?язку на робочому місці, виділеному позивачці, були у неробочому стані, що унеможливлювало виконання нею своїх службових обов?язків.

Суд першої інстанції дослідив питання про книгу нарядів і встановив, що у спірний період (10 листопада з 08.00 до 15.30; і 11 листопада з 20.00 до 08.00 12 листопада) книга нарядів велася (заповнювалася) майстром ОСОБА_5 у зв?язку із відсутністю позивачки на робочому місці, яка спочатку перебувала у відділі кадрів, а потім була відсутня на роботі. Судом першої інстанції встановлено, що книга нарядів видається на кожну зміну, тобто цей документ не закріплений за конкретним працівником, зокрема змінним інженером, і перебуває у розпорядженні майстра зміни або змінного інженера, які є взаємозамінними у частині ведення (заповнення) книги нарядів.

Доводи позову і апеляційної скарги про неознайомлення позивачки із графіком роботи апеляційний суд визнає необгрунтованими з огляду на те, що матеріали справи містять достовірні докази, що 10 листопада 2022 року вона була ознайомлена із правилами внутрішнього трудового розпорядку (у редакції від 12 квітня 2018 року), де у розділі четвертому «Робочий час і його використання» підрозділ «АДС, Автотранспортна дільниця» визначено, що для слюсарів аварійно-відновлювальних робіт, електромонтерів з ремонту і обслуговування електроустаткування, змінного інженера, майстрів зміни операторів диспетчерської служби, водіїв автотранспортних засобів:

А) денна зміна: початок робочого дня 0 08.00, обідня перерва з 12.00 до 12.30, з 16.00 до 16.30, закінчення робочого дня о 20.00;

Б) нічна зміна: початок робочого дня о 20.00, обідня перерва з 00.00 до 00.30; з 04.00 до 04.30; закінчення робочого дня о 08.00 (т.1 а.с.26, 119).

Отже, у будь-якому випадку, з урахуванням також попереднього досвіду роботи на посаді змінного інженера, позивачка, діючи добросовісно і сумлінно, 10 листопада 2022 року мала поцікавитися графіком своєї роботи, а не відмовлятися від ознайомлення із ним (т.1 а.с.142).

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач виконав вимоги закону про поновлення на роботі, але відповідачка за відсутності об?єктивних причин (перешкод) була відсутня на роботі тривалий час (11 годин).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача.

Оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, то додаткове рішення про відмову у розподілі судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу, які понесла позивачка, є правильним по суті.

Зважаючи на встановлені фактичні обставини, характер спірних правовідносин і зроблені по справі правові висновки, апеляційний суд приходить до висновку, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей у відповідності усталеної практики Європейського суду з прав людини у питанні тлумачення пункту першого статті 6 Конвенції (доступ до правосуддя) міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В апеляційній скарзі не наведено нових фактів та відповідних доказів, які б спростовували правильні по суті висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 29 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 12 листопада 2025 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: Л.І. Пилипчук

В.М.Триголов