Справа № 509/307/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року.Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

представіниці скаржника (боржника) ОСОБА_1 адвоката Конової Л.М.

стягувача ОСОБА_2

головного державного виконавця Овідіопольського ВДВС в Одеському районі Одеськкої області ПМУМЮ (м. Одеса) Відвідчук К.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с.-щі Овідіополь, в порядку загального позовного провадження скаргу заявника (боржника) ОСОБА_1 , за участю стягувача ОСОБА_2 , суб?єкта оскарження : головного державного виконавця Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області ПМУМЮ (м.Одеса) Відвічук Катерини Георгіївни про визнання незаконними дій, визнання неправомірним розрахунку заборгованості по аліментам, -

ВСТАНОВИВ :

3 липня 2025 року, представниця заявника (боржника) ОСОБА_1 адвокат Конова Л.М. звернулася до суду з вказаною скаргою, в якій просила суд, поновити строк на подачу скарги на дії старшого державного виконавця Овідіопольського ВДВС в Одеському районі по складенню розрахунку заборгованості, пропущеного з поважних причин, через отримання оспорюваного розрахунку заборгованості від старшого державного виконавця Відвічук К.Г. лише 26.06.2025 р., визнати дії старшого державного виконавця Овідіопольського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУМЮ (м.Одеса) Відвічук К.Г. по складенню розрахунку заборгованості по аліментах від 02.06.2025р. незаконними, визнати неправомірним розрахунок заборгованості по аліментах від 02.06.2025 р.

В скарзі зазначала, що стосовно ОСОБА_1 , на виконання судового наказу № 509/307/25 від 30.01.2025 р., відкрито виконавче провадження ВП № 77113052 щодо стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки боржник ОСОБА_1 є військовослужбовцем і його постійно переводять до іншого місця служби, щоб не утворювалась заборгованість по аліментах, він добровільно на карту по домовленості зі стягувачем ОСОБА_2 переводив їй 3 місяці з січня по березень 2025 року по 6000 грн., а всього на загальну суму 18000 грн. Однак при проведенні розрахунку заборгованості від 02.06.2025р. державним виконавцем, вказані грошові кошти не увійшли у сплату аліментів, оскільки в платіжних інструкціях не було вказано призначення платежу сплата аліментів.

В судове засідання представниця заявника (боржника) не з?явилася, будучи належнми чином повідомденою про дату, час та місце розгляду скарги, причини няевки не повідомила, надіславши до суду заяву, в якій підтримала скаргу ОСОБА_1 , яку просила задовольнити та слухати справу за її відсутності та відсутності скаржника (а.с. 80).

Стягувач ОСОБА_2 , в судове засідання не з?явилася, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлялася належним чином, причини неявки не повідомила, надіславши до суду заяву про слухання скарги за її відсутністю, та в якій визнала, що ОСОБА_1 сплатив їй в якості аліментів 18000 грн. (а.с. 79).

Суб?єкт оскарження головний державний виконавець Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області ПМУМЮ (м.Одеса) Відвічук К.Г. в судове засідання не з?явилася, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлялася належним чином, причини неявки не повідомила, надіславши до суду заяву про слухання скарги за її відсутності та відзив на скаргу, в якому просила суд, відмовити у її задоволенні через необґрунтованість (а.с. 44-46,75).

Згідно з ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали скарги, дослідивши копії виконавчого провадження ВП № 77113052, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 447-453 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду. Скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У разі встановлення обґрунтованості скарги - суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов?язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

За змістом ст.ст. 129,129-1 Констиуції України, та у відповідності до ст. 18 ЦПК України, судове рішення, що набрало законної сили, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Обов?язковість рішення суду, як одна з засад судочинства встановлена нормами Конституції України, які є нормами прямої дії. Недотримання цього принципу порушує правовий порядок, встановлений державою.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції».

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 11 Закону (чинної на дату виконання рішення суду) - державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна (ч. 1 ст. 20 Закону).

Згідно із п.п. 3,18,23,24 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» - при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12). За результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу.

Як роз?яснив Пленум ВСУ в п. 7 Постанови від 26.12.2003 р. № 14 «Про практику рзгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» - у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Згідно з частиною 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією та законами України.

Стаття 74 Закону встановлює, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповіднодо ст. 75 Закону, якщо рішення невиконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом.

Згідно ст. 447 ЦПК, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За приписами ч. 2 ст. 451 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги - суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Частина 1 статті 18 ЦПК передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов?язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ст. 3 Закону України «Пр органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закону України «Про виконавче првадження».

Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України, розмір заборгованості зі сплати аліментів обчислюється державним або приватним виконавцем, проте у разі виникнення спору законодавець передбачив можливість його вирішення виключно у судовому порядку за заявою заінтересованої сторони. Такий підхід знайшов своє відображення і в ч.8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», яка закріплює, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

У контексті правової природи оскарження розрахунку заборгованості зі сплати аліментів як складової виконання судового рішення завершальної стадії судового провадження (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження), судова практика виходить з того, що такий розрахунок підлягає судовому контролю.

ВП ВС у постанові від 27.11.2019 р. у справі № 201/10329/16-ц зазначила, що скарга на дії державного виконавця щодо визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів, подана до суду, який видав виконавчий документ, розглядається за правилами цивільного судочинства у порядку контролю за виконанням судового рішення.

Верховний Суд у постанові від 16.02.2022 р. у справі № 308/263/20 також висловив усталену правову позицію, згідно з якою спори щодо визнання незаконним розрахунку заборгованості зі сплати аліментів підлягають розгляду в межах процедури судового контролю за виконанням рішень, а заінтересована особа вправі обирати форму захисту подати скаргу на дії виконавця або пред`являти позов на загальних підставах.

Суттєвого значення у подібних справах набуває питання дотримання строків звернення до суду, зокрема строку, встановленого статтею 449 ЦПК України, відповідно до якої скарга може бути подана протягом десяти днів з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав або свобод.

Водночас, частина друга цієї ж статті передбачає можливість поновлення цього строку судом за наявності поважних причин.

У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 р. у справі № 466/948/19 акцентується, що порушення процесуальних строків на звернення до суду із відповідною скаргою без заяви про поновлення строку та без обґрунтування поважності причин такого пропуску є підставою для залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Суд встановив, що судовим наказом Овідіопольського райсуду Одеської області від 30.01.2025р. по справі № 509/307/25 з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 26).

07.02.2025 р. відкрито виконавче провадження ВП № 77113052 з примусового виконання судового наказу № 509/307/25, виданого 30.01.2025р. Овідіопольським районним судом Одеської області (а.с. 28).

10.02.2025 року головним державним виконавцем Відвічук К.Г. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника та направлено до військової частини НОМЕР_1 . Утримання з військової частини не проводились, про підстави невиконання постанови державного виконавця військова частина не повідомила (а.с. 55-56).

07.04.2025 року головним державним виконавцем Відвічук К.Г. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника та направлено до військової частини НОМЕР_2 та внесено відомості про боржника до ЄРБ (а.с. 58-59,61).

07.05.2025 року головним державним виконавцем Відвічук К.Г. виконано розрахунок заборгованості по аліментам з примусового виконання судового наказу № 509/307/25, виданого 30.01.2025р. Овідіопольським районним судом Одеської області станом на 01.05.2025р. в сумі 11969,81 грн., при цьому в рядку «сплачено боржником» проставлені нулі (а.с. 60).

02.06.2025 року старшим державним виконавцем Відвічук К.Г. виконано розрахунок заборгованості по аліментам з примусового виконання судового наказу № 509/307/25, виданого 30.01.2025р. Овідіопольським районним судом Одеської області станом на 01.05.2025р. в сумі 39282,46 грн., при цьому в рядку «сплачено боржником» проставлені нулі (а.с. 69).

В матеріалах виконавчого провадження є заява від 02.05.2025р. від представника боржника адвоката Конової Л.М. про надання квитанцій про сплату 18000 грн. боржником ОСОБА_1 добровільно на карту стягувача ОСОБА_2 за січень, лютий, березень 2025 р. та заява від 23.05.2025р. про перерахунок заборгованості по аліментах та наданні відповідної довідки (а.с. 35).

Доказів направлення розрахунку заборгованості боржнику ОСОБА_1 від 02.06.2025р. в матеріалах виконавчого провадження немає.

В свою чергу представник боржника надала копію заяви від 27.06.2025р. на адресу старшого державного виконавця Відвічук К.Г. про те, що вона лише 26.06.2025р. отримала розрахунок заборгованості по аліментам за ВП № 77113052. (а.с. 33).

У відзиві на скаргу від 30.07.2025р. за № 21.14/38974 головний державний виконавець Відвічук К.Г. не зазначає про наявність пропущеного строку з боку скаржника на подачу скарги. Підставами для відмови у задоволенні скарги вона вважає лише той факт, що у платіжних інструкціях про сплату аліментів від 10.01.2025, 07.02.2025 та 14.03.2025р. не було зазначено призначення платежу як сплата аліментів, а зазначено як переказ власних коштів.

Враховуючи викладене, суд вважає, що клопотання представника скаржника Косарєва В.С. щодо поновлення строку на подачу скарги підлягає задоволенню, оскільки скарга подана 03.07.2025р., тобто в межах 10 днів з моменту отримання розрахунку заборгованості, а саме 26.06.2025року.

В той же час, суд звертає увагу на той факт, що правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, Закоу України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Закон України «Про виконавче рповвадження», міжнародні договори України, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Як передбачено Законом України «Про виконавче рповвадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 13 Закону визначено, що під час здійснення виконавчого провадження, виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Права і обов?язки виконавців, обов?язковість вимог виконавця визначені ст. 18 Закону.

Зокрема, за приписами ч. 1 цієї статті, виконавець зобов?язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, виконавець має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні.

На теперішній час судова практика щодо спорів про визнання незаконним розрахунку по сплаті аліментів змінена для забезпечення більшої справедливості та прозорості у питаннях сплати аліментів. Існує чимало ситуацій, коли один з батьків стверджує, що він вже сплатив певну суму, але ці кошти не враховувалися як аліменти, що призводить до непорозумінь і конфліктів, тому є приклади позитивної практики, коли суд зобов`язував виконавчу службу врахувати добровільно сплачені аліменти, навіть якщо в призначенні платежу не було зазначено слово «аліменти».

Наприклад, у постанові Верховного Суду від 01.08.2019 р. у справі № 642/6906/16-ц зазначено, що боржник стверджував, що грошові кошти сплачував як добровільну виплату аліментів. Будь-яких доказів на підтвердження наявності інших зобов`язань боржника перед стягувачем до суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження відмови стягувача від отримання банківських переказів від боржника. Суд врахував, що при грошових переказах через термінал самообслуговування банку у платника не було технічної можливості самостійно зазначати призначення платежу, всі платежі позначалися як «поповнення банківської картки в терміналі самообслуговування».

У постановах від 18.11.2020 р. у справі № 648/1102/19 та від 26.05.2021 р. у справі № 569/11466/20 Верховний Суд зробив висновки, що виконавець - повинен враховувати кошти, сплачені боржником на користь стягувача, оскільки чинне законодавство не передбачає права та обов?язку у виконавця вимагати від боржника надання квитанцій із зазначенням призначення грошових переказів на ім`я стягувача й не враховувати безпосередньо копії наданих квитанцій.

Крім цього, постановою Верховного Суду від 17.05.2023 р. у справі № 199/2951/21 зроблено висновок про те, що між стягувачем і боржником - немає інших грошових зобов?язань, окрім аліментних.

Стягувач не заперечувала отримання від боржника тих грошових переказів, де вона була зазначена отримувачем, а матеріали справи не містять відомостей щодо відмови стягувача від отримання грошових переказів, здійснених боржником. Наведене свідчить про часткове добровільне виконання боржником свого обов?язку зі сплати аліментів. Враховуючи, що боржник надав копії квитанцій про здійснення платежів на користь стягувача, у державного виконавця не було підстав не враховувати надані боржником квитанції під час визначення заборгованості зі сплати аліментів.

Таким чином, суд бере до уваги той факт, що боржник перебуває у лавах ЗСУ, і при здійсненні операцій по перерахунку коштів в сумі 18000 грн. на карту стягувача ОСОБА_2 за січень, лютий, березень 2025 року - ним не було зазначено призначення платежу, саме як сплата аліментів, але стягувач ОСОБА_2 визнала факт отримання нею вказаних коштів в якості аліментів, і в той період часу Овідіопольським районним судом Одеської області (січень-березень 2025р.) вже розглядались спори між сторонами про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину, а тому суд вважає, що вказані кошти в сумі 18000 грн. повинні бути враховані державним виконавцем при обчисленні заборгованості як сплачені аліменти в добровільному порядку (а.с. 30-32).

Щодо вимог скарги в частині визнаня дій старшого державного виконавця Овідіопольського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУМЮ (м.Одеса) Відвічук К.Г. по складенню розрахунку заборгованості по аліментах від 02.06.2025р. незаконними, суд вважає небхідним відмовити у задволенні скарги в цій частині через відсутність у державного виконавця під час складання оспорюванго рзрахунку достовірних даних цільового призначення платежу від боржника ОСОБА_5 .

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 126,447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», «Інструкцією з організації примусового виконання рішень», затверджену Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 та зареєстровану в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802, Постановою Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», суд, -

УХВАЛИВ :

1. Поновити боржнику ОСОБА_1 стрток на подачу скарги на дії головного державного виконавця Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м.Одеса) Відвічук Катерини Георгіївни по складенню розрахунку заборгованості, пропущений з поважних причин ;

2.Скаргу заявника (боржника) ОСОБА_1 , за участю стягувача ОСОБА_2 , суб?єкта оскарження : Головного державного виконавця Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м.Одеса) Відвічук Катерини Георгіївни про визнання незаконними дій, визнання неправомірним розрахунку заборгованості по аліментам - задовольнити частково ;

3.Визнати неправомірним розрахунок заборгованості по аліментам від 02.06.2025 р. складений та підписаний головним державним виконавцем Овідіопольського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУМЮ (м.Одеса) Відвічук Катериною Георгієвною ;

4. В задоволенні іншої частині скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги з дня її проголошення, а у разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, в цей же строк, з дня отримання копії ухвали.

Повний текст судової ухвали складено та підписано 27.10.2025 р.

Суддя Гандзій Д.М.