Справа № 629/5109/25
Номер провадження 2/629/1445/25
05.11.2025 року м.Лозова
Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого судді -Мицик С.А., за участю секретаря судового засідання Хворостинка А.В., позивача- ОСОБА_1 , представника відповідача-Солдатова А.О., представника третьої особи Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці - Новик В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, про захист честі, гідності та ділової репутації,-
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Крім того, пояснив, що кримінальне провадження щодо нього наразі перебуває у суді на стадії підготовчого провадження.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, та надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, надала письмові пояснення, інформацію в яких просила врахувати під час розгляду справи. В судовому засіданні просила вирішити справу відповідно до діючого законодавства, на розсуд суду.
Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно копій наказів ДІФКУ від 01.09.2020, № 8/п від 30.05.2022, № 32-к/тр від 30.05.2022 та № 3-к/тр від 27.01.2025 ОСОБА_1 з 02.09.2020 переведено на посаду першого заступника голови правління; з 30.05.2022 покладено виконання обов`язків голови правління до призначення голови правління ДІФКУ в установленому законом порядку; з 30.05.2022 він приступив до виконання обов`язків голови правління; з 27.01.2025 припинив виконання обов`язків голови правління(а.с. 9-10).
З копії повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень вбачається, що 18.04.2025 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 191 КК України(а.с. 11).
З пояснень позивача судом встановлено, що на теперішній час вирок по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_1 судом не ухвалювався. Вказану обставину не оспорював представник відповідача.
інноваційної фінансово-кредитної установи ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у межах кримінального провадження за частиною 4 ст. 191 Кримінального кодексу України, яке розслідує Шевченківське УП ГУ НП у місті Києві за
процесуального керівництва Шевченківської окружної прокуратури міста
Києва. Досудовим розслідуванням встановлено, в період виконання обов`язків голови правління, ОСОБА_1 зловживаючи службовим становищем,
здійснював незаконне нарахування та виплату заробітної плати у 20222024 роках, що може призвести до завдання збитків на суму понад 2,5 млн грн. Наразі, Установа, яка визнана потерпілою стороною у кримінальному провадженні, повністю співпрацює зі слідством та продовжує свою діяльність відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду».
Частинами першою, другою статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Конституційні права особи мають цивілістичний вимір як абсолютні і невідчужувані цивільні права фізичної особи, які згідно з частиною першою статті 269 ЦК України належать кожній фізичній особі від народження або за законом.
Статтею 271 ЦК України передбачено, що зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.
Такими правами є передбачені статтями 294296 ЦК України право на ім`я, яке забезпечує особі правову індивідуалізацію і надає їй право вимагати від інших звертатися до неї відповідно до її імені; право на зміну імені (імені, по батькові та прізвища); право на використання імені, яке полягає у наданні фізичній особі можливості використовувати своє ім`я у всіх сферах суспільних відносин, а також передбачає певні обмеження щодо використання імені фізичної особи іншими особами.
Частиною четвертою статті 296 ЦК України передбачено, що ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини другої статті 272 ЦК України фізична особа має право вимагати від посадових і службових осіб вчинення відповідних дій, спрямованих на забезпечення здійснення нею особистих немайнових прав, а згідно із частиною третьою статті 273 цього Кодексу діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.
Наведені положення законодавства виконують функцію дотримання балансу між необхідністю здійснення розслідування кримінальних проваджень з метою забезпечення захисту суспільних інтересів та недопущенням нанесення шкоди репутації підозрюваної чи обвинуваченої особи, яку буде важко відновити у разі закриття кримінального провадження або ухвалення виправдувального вироку суду з підстав, передбачених КПК України.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» від 22 квітня 2010 року наголошено, що пункт 2 статті 6 Конвенції не забороняє владі інформувати суспільство про здійснювані кримінальні розслідування, проте вимагає робити це із максимальною обережністю та обачністю, які необхідні для дотримання принципу презумпції невинуватості.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відповідач порушив немайнове право позивача на використання його імені у розумінні частини четвертої статті 296 ЦК України, розмістивши дані про ім`я та прізвище позивача як особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, в оспорюваному інформаційному матеріалі на власному інформаційному ресурсі в мережі Інтернет за відсутності обвинувального вироку щодо позивача, який набрав законної сили.
Щодо доводів відповідача, що ним не порушено немайнове право на використання імені, оскільки інформація щодо позивача є предметом суспільного інтересу, яка може бути поширена в інтересах інформування громадськості, суд виходить із такого.
Відповідно до статті 29 Закону України «Про інформацію» інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
Згідно з частиною другою статті 5 Закону України «Про захист персональних даних» не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.
Частиною четвертою статті 296 ЦК України встановлено пряму заборону на використання (обнародування) імені фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.
Тому суд зазначає, що наявність суспільного інтересу не виключає необхідності дотримання норм частини четвертої статті 296 ЦК України, адже цивільним законодавством встановлено заборону не на поширення інформації про кримінальні провадження, яка може бути предметом суспільного інтересу, а саме на використання імені обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї при поширенні цієї інформації. Більше того, частиною сьомою статті 296 ЦК України передбачено можливість використання початкової літери прізвища фізичної особи у засобах масової інформації, літературних творах, і це не є порушенням її права.
Водночас предмет позову у цій справі не стосується захисту персональних даних, а стосується захисту немайнового права на використання імені, яке порушено внаслідок використання ім`я позивача, як особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї, що прямо заборонено частиною четвертою статті 296 ЦК України.
Крім того, з огляду на статтю 32 Конституції України необхідно розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема перелічених у статті 270 ЦК України, порушених у зв`язку з поширенням про особу інформації, недоторканність якої спеціально охороняється Конституцією та законами України і поширення якої може завдати моральну шкоду навіть у випадку, якщо така інформація відповідає дійсності і не порочить гідність, честь чи ділову репутацію (пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
Предметом позову у цій справі є захист особистого немайнового права на використання імені, яке охороняється відповідно до частини четвертої статті 296 ЦК України. При цьому порушення прямої законодавчої заборони на використання імені підозрюваної чи обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї не може тлумачитись як критика у засобах масової інформації чи висвітлення її слів та вчинків.
Таким чином, суд вважає, що зазначення імені та фотозображення позивача у публікації на офіційному сайті відповідача до набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо позивача є прямим порушенням норми частини четвертої статті 296 ЦК України незалежно від того, чи є така особа публічною.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 537/3205/17, від 25 травня
Відповідно до частини першої статті 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.
З огляду на зазначене та за відсутності даних про належність позивача до національних меншин, ім`я позивача, як громадянина України, складається із прізвища, власного імені та по батькові.
Відповідач використав власне ім`я, по батькові та прізвище позивача, зазначивши його як ОСОБА_1 , що дає можливість конкретної ідентифікації особи позивача. Також над інформацією розмістив фотозображення позивача, що дає підстави беззаперечно пов`язувати з ним інформацію.
Справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) відрізняється від справ про захист особистого немайнового права на використання імені, яке охороняється відповідно до частини четвертої статті 296 ЦК України, а тому суду не має значення першоджерело такої інформації, коли це стосується особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, однак щодо якої відсутній обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили.
Відповідно до статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.
Орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням (стаття 276 ЦК України).
Частиною другою статтею 278 ЦК України передбачено, що якщо особисте немайнове право фізичної особи порушене в номері (випуску) газети, книзі, кінофільмі, теле-, радіопередачі тощо, які випущені у світ, суд може заборонити (припинити) їх розповсюдження до усунення цього порушення, а якщо усунення порушення неможливе, - вилучити тираж газети, книги тощо з метою його знищення.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Захист права фізичної особи на ім`я залежить від способу порушення, оспорення або невизнання цього права та може здійснюватися загальними способами захисту суб`єктивних цивільних прав (в тому числі припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3, 4 частини другої статті 16 ЦК України)), так і іншим способом відповідно до змісту цього права та наслідків, що спричинило це порушення.
У спірній публікації відповідач незаконно, всупереч частині четвертій статті 296 ЦК України, використав власне ім`я позивача, що призвело до порушення його особистого немайнового права, яке підлягає захисту.
Таким чином, суд дійшов переконання, що зазначення імені позивача у публікації на сайті відповідача до набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо позивача є прямим порушенням положення частини четвертої статті 296 ЦК України незалежно від того, чи є така особа публічною або не має статусу публічної особи, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.
Отже з метою поновлення порушеного немайнового права на ім`я, яке передбачає відновлення можливості фізичній особі вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя, враховуючи спосіб його порушення через мережу інтернет та наслідки, що їх спричинило це порушення, позивач має право вимагати від відповідача припинити дії з використанням його імені, що порушили його особисте немайнове право, шляхом видалення з публікації посилання на власне ім`я.
Оскільки немайнові права позивача на використання імені були порушенні відповідачем шляхом опублікування інформації на веб-сайті, суд вважає, що позивачем правильно обрано, в якості способу захисту порушеного немайнового права: визнання інформації такою, що порушує немайнове право позивача на використання імені та зобов`язання відповідача видалити зазначену інформацію, яка порушує право на використання імені позивача.
Згідно висновку Верховного Суду, порушенням немайнового права позивача є використання його імені при розповсюджені інформації про матеріали кримінального провадження та процесуальні дії слідчих, при відсутності обвинувального вироку, який набрав законної сили щодо позивача. Частиною 4 статті 296 ЦК України передбачено, що ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. Зазначене положення є похідним від гарантованої частиною першою статті 62 Конституції України презумпції невинуватості, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з частиною другою статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання вказаної інформації такою, що порушує немайнове право позивача на використання імені, та зобов`язання відповідача видалити інформацію, що міститься за посиланням.
Частина 4 статті 296 ЦК України не передбачає, що для використання імені особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчинені злочину, до набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї, необхідно отримати згоду, а встановлює чітку заборону на використання імені такої особи, незалежно від наявності чи відсутності згоди цієї особи.
Однією із позовних вимог було зазначено - зобов`язати ДІФКУ вибачитись перед позивачем в тих самих мережах і таким самим способом: шляхом розміщення на офіційному сайті публікації вибачення за неправомірним поширенням його персональних даних, що порушує немайнове право право на презумпцію невинуватості, право на честь, гідність та ділову репутацію.
Суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту особистого немайнового права на використання імені, яке охороняється відповідно до частини четвертої статті 296 ЦК України, не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.
Отже, за таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача вибачитись перед позивачем.
Згідно закону суд перевіряє наявність у сторін спору, який виник реально, існує на момент звернення до суду та розгляду справи і не розв`язує спірні правовідносини, які можуть виникнути в майбутньому, а тому позовні вимоги про заборону ДІФКУ в подальшому публікувати на своєму офіційному вебсайті будь яку інформацію з використанням повного імені та персональних даних ОСОБА_1 до винесення обвинувальних вироків, які набрали законної сили або без згоди Позивача, задоволенню не підлягають.
Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Зазначене кореспондується в постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 496/1691/19.
За вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Що стосується того, чи порушує дана інформація особисті немайнові права позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації, то суд виходить з того, що позивач не довів будь-якими належними та допустимими засобами доказування конкретних фактів, за яких оприлюднена стаття призвела б до порушення ділової репутації (звільнення з роботи, перешкоди у просуванні на роботі, труднощі у працевлаштуванні, осуд колег, суспільства тощо). Однак суд вважає, що незаконне поширення відповідачем інформації відносно позивача, в даному випадку негативні, формують у суспільстві негативну громадську думку, руйнують імідж та репутацію позивача, створюють для нього негативні наслідки, ставить під сумнів дотримання ним законодавства України.
На підставі ст.141 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
Позов задовольнити частково.
В задоволенні решти позовних вимог-відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С. А. Мицик