П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/3346/25

Провадження № 22-ц/4815/1222/25

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Кушнір Н.В.

Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено

16 червня 2025 року в м. Рівне

Рівненської області

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" адвоката Тараненка Артема Ігоровича на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" (далі ТОВ "ФК "Ейс") звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № №516234477 у сумі 48 433,62 гривень.

Мотивуючи свої вимоги, позивачем вказувалося, що за укладеним електронним кредитним договором з Товариством з обмежено відповідальністю "Манівео швидка фінансова допомога" (далі ТОВ "Манівео") у ОСОБА_1 утворилась заборгованість, яка у зв`язку з отриманням ТОВ "ФК "Ейс" прав на грошову вимогу підлягала стягненню на користь нього в судовому порядку.

Заочним рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2025 року ТОВ "ФК "Ейс" відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції дійшов такого висновку через те, що позивачем не було доведено факту набуття права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №516234477 від 17 липня 2021 року, укладеного з ТОВ "Манівео".

На рішення суду представником ТОВ "ФК "Ейс" адвокатом Тараненком А.І. подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалося про помилковість тверджень суду з приводу недоведеності факту набуття права вимоги позивачем за кредитним договором. Звертав увагу, що в матеріалах справи наявні докази, зокрема копії договорів факторингів та реєстрів боржників до них, якими підтверджувалося належне набуття ТОВ "ФК "Ейс" права вимоги за кредитним договором.

Натомість ті обставини, що певні договори факторингів датовані значно раніше, ніж кредитний договір, не є визначальними, оскільки строк дії договорів факторингу продовжувався. Тобто кредитний договір був укладений під час дії договорів факторингу. При цьому в цих договорах було обумовлено, що право вимоги може передаватися у будь-який момент дії договору факторингу відповідно до підписання Реєстрів права вимоги. Отже, момент переходу права вимоги за договором не пов`язаний з датою підписання кредитного договору, проте перехід права вимоги має супроводжуватися підписанням реєстру права вимоги у період дії договору факторингу.

Тому на момент включення кредитного договору до реєстру право вимоги вже існувало, а не виникло в майбутньому - як про це помилково стверджував суд. Тому суд неправильно витлумачив умови договорів та зробив помилковий висновок щодо предмету факторингу.

З наведених підстав просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "Ейс" заборгованість за кредитним договором № 516234477 від 17 липня 2021 року у розмірі 48 433,62 гривень.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, хоча йому про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо: його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах тощо; воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; він підписаний стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію".

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 17 липня 2021 року ОСОБА_1 та ТОВ "Манівео" уклали кредитний договір № №516234477, за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит на суму 13 660 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ "Манівео".

Згідно з п.1.3. договору кредитодавець надає перший транш за договором в сумі 13 660 гривень одразу після укладення договору, який має бути повернено до 16 серпня 2021 року.

Пунктом 1.7 кредитного договору обумовлено, що кредитна лінія надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту, а саме до 16 серпня 2021 року.

Договір кредитної лінії підписаний позичальником за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV2SS56. Зокрема 17 липня 2021 року відповідач ввів ідентифікатор у відповідне поле інформаційно-телекомунікаційної системи та натиснув кнопку "Так", що є підтвердженням підписання договору.

Того ж дня ТОВ "Манівео" перерахувало грошові кошти в сумі 13 660 гривень на банківську карту позичальника № НОМЕР_1 .

Також 28 листопада 2018 року ТОВ "Манівео" (Клієнт) та Товариство з обмеженою відповідальністю" Таліон Плюс" (далі - ТОВ "Таліон Плюс") (Фактор) уклали Договір факторингу №28/1118-01, строк дії якого закінчується 28 листопада 2019 року. Згідно з п.2.1. цього договору Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених договором..

28 листопада 2019 року ТОВ "Манівео" та ТОВ "Таліон Плюс" уклали додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії договору продовжений до 31 грудня 2020 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін.

31 грудня 2020 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду № 26 до договору факторингу №28/1118-01, якою продовжили строк дії договору до 31 грудня 2021 року. В додатковій угоді договір факторингу викладено у новій редакції, проте його дата укладення і номер залишено ті ж самі - 28 листопада 2018 року №28/1118-01.

31 грудня 2021 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №27, якою продовжено строк дії договору до 31 грудня 2022 року включно. При цьому інші умови договору залишилися без змін відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року.

31 грудня 2022 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №31, якою продовжено строк дії договору до 31 грудня 2023 року включно. При цьому інші умови договору залишилися без змін відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року.

31 грудня 2023 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №32, якою продовжено строк дії договору до 31 грудня 2024 року.

Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги №152 від 21 вересня 2021 року ОСОБА_1 є боржником за договором №516234477 на загальну суму 31 782,08 гривень, з яких: 13 660 гривень - заборгованість за кредитом, 18 122,08 гривень - заборгованість за відсотками.

30 жовтня 2023 року між ТОВ "Таліон Плюс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК "Онлайн Фінанс" (далі ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс") укладений Договір факторингу № 30/1023-01, строк дії якого закінчується 31 грудня 2024 року.

Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №1 від 30 жовтня 2023 року до Договору факторингу № 30/1023-01 від 30 жовтня 2023 року ОСОБА_1 зазначений боржником за договором №516234477 на загальну суму 48 433,62 гривень, з яких: 13 660 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу, 34 773,62 гривень - сума заборгованості за відсотками.

26 грудня 2024 року ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" та позивач уклали договір факторингу №26/12/Е, за умовами якого Фактор зобов`язується передати грошові вимоги в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту.

З Витягу з реєстру боржників до договору факторингу №26/12/Е від 26 грудня 2024 року видно, що ОСОБА_1 зазначений боржником за договором № №516234477на загальну суму 48 433,62 гривень.

З огляду на викладені обставини є помилковими висновки суду попередньої інстанції про неналежне відступлення прав вимог за договорами факторингів, неправомірність здійснення відчуження права вимоги за зобов`язанням якого не існувало.

Згідно із ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

В зв`язку із тим, що укладений між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "Манівео" договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року було пролонговано на підставі додаткових угод до нього №19, 26, 27, 31, 32 до 31 грудня 2024 року, тому він був чинний на день укладення кредитного договору і ця обставина не може спонукати до висновку про недійсність передачі прав вимоги.

Наявні в матеріалах справи наступні договори факторингів із витягами з реєстрів прав вимог підтверджують належне набуття позивачем права вимоги до відповідача і сумнівів щодо цього вказані документи не викликають.

Отже, зважаючи на те, що між первинним кредитором та позичальником було погоджено істотні умови договору, на виконання якого ОСОБА_1 отримано кредитні кошти, які своєчасно повернуто не було і це призвело до утворення заборгованості, а отримання позивачем права грошової вимоги підтверджено відповідним правочином, тому колегія суддів вважає наявними підстави для стягнення заборгованості у судовому порядку.

Разом з тим заявлену суму заборгованості слід стягнути частково, позаяк апеляційним судом встановлено неправомірне нарахування процентів поза межами узгодженого строку кредитування.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наведене спонукає до висновку, що протягом дії договірних відносин розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Як зазначалося в пунктах 1.3., 1.7., кредитного договору, заяві позичальника на отримання грошових коштів, довідці щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ "Манівео" при оформленні кредиту, строк кредитування становив 30 днів, тобто до 16 серпня 2021 року.

Так, у пункті 1.8. кредитного договору його сторони погодили, що встановлений у п. 1.7. договору строк дисконтного періоду та відповідно строк надання кредитної лінії може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження дисконтного періоду.

Проте докази виконання ОСОБА_1 умов п. 1.8. кредитного договору у матеріалах справи відсутні, а, отже, погоджений сторонами строк кредитування залишається незмінним 30 днів.

Як видно зі змісту пп. 1.9.3. п. 1.9. кредитного договору, якщо позичальник користується кредитом після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 620,50 процентів річних, що становить 1,70 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним.

Отже, встановлені у справі фактичні обставини вказують на те, що у відповідача виникло зобов`язання зі сплати процентів за кредитним договором у розмірі, що розрахований за базовою процентною ставкою за кожен день користування кредитом протягом строку кредитування, та яке згідно з пп. 1.14.2. п. 1.14 договору складає 6 966,60 гривень.

За цими ж умовами кредитного договору загальна вартість кредиту становила 20 626,60 гривень, а з урахуванням часткового погашення 20 серпня 2021 року 155 гривень відсотків до стягнення з ОСОБА_1 на користь нового кредитора підлягає 20 471,60 гривня.

Подальше, поза строком кредитування нарахування TOB "Манівео" та ТОВ "Таліон Плюс" процентів за користування позичальником кредитними коштами за кредитним договором не ґрунтувалося на законних підставах.

Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відсутність позову про визнання кредитного договору неукладеного як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом кредитора до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

За цих обставин при стягненні заявленої позивачем заборгованості не підлягають врахуванню завуальовані, двозначні умови, які дозволили кредитодавцю нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом поза чітко визначеним строком кредитування.

Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову ТОВ "ФК "Ейс".

Підставою для прийняття постанови про часткове задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" адвоката Тараненка Артема Ігоровича задовольнити частково.

Скасувати заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2025 року.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" 20 471 (двадцять тисяч чотириста сімдесят одна) гривню 60 копійок заборгованості за кредитним договором.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЕЙС"; адреса місцезнаходження: Харківське шосе, буд.19, оф.2005, м.Київ; .

Відповідач: ОСОБА_1 ; зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків