Справа № 211/7592/24
Провадження № 2/211/593/25
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
31 жовтня 2025 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Юзефовича І.О,
за участю секретаря судового засідання Андрійченко А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Ухвалою суду від 23.12.2024 провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання та викликом сторін.
Ухвалами суду від 21.02.2025, 19.06.2025 у задоволенні клопотань представника відповідача адвоката Чуб В.С. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів, відмовлено.

22.01.2025 до суду від представника відповідача Чуб В.С. надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог АТ «ТАСКОМБАНК», та стягнути з позивача на свою користь витрати на професійну правову допомогу у розмірі 14 000 грн., посилаючись на те, що кредитний договір між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачем укладений 16.09.2021, тобто вже після укладення 01.09.2021 договору про відступлення права вимоги між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «ФК «ЦФР». Право вимоги до відповідача не існувало на момент укладення договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021. Вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «ФК «ЦФР» щодо відповідача на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 01.09.2021 не існувало. Майбутні вимоги не є предметом договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021, а тому і право вимоги за кредитним договором № від 16.09.2021, не могло входити до предмету договору про відступлення права вимоги. Таким чином, на момент укладення договору про відступлення права вимоги, а саме станом на 01.09.2021, боргові зобов`язання відповідача за кредитним договором ще не існували, відтак і не могли бути передані від ТОВ «ФК «ЦФР»до позивача на підставі наданого договору відступлення права вимоги. Позовні вимоги про стягнення з відповідача відсотків річних та відсотків щомісячних підлягають відмові у задоволені, оскільки відповідач є військовослужбовцем, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, а отже користується пільгами, передбаченими ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Відтак, паспорт споживчого кредиту не може розцінюватися судом як достатній та належний доказ по справі. Позивачем не доведено виконання кредитором обов`язків за кредитним договором в повному обсязі, адже витяги з реєстру оплачених послуг та оплачених страховок не є первинним документом в розумінні Закону України від 16.07.1999 №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». А відтак надані позивачем документи не можуть підтверджувати проведення фінансової операції, оскільки не містять в собі інформації щодо дійсності її проведення.

28.01.2025 від представника позивача Косатого Д.А. надійшла відповідь на відзив, в якій зокрема зазначено, що 16.09.2021 між первісним кредитором ТОВ «ФК «ЦФР»та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № . Відповідно до умов кредитного договору відповідачу надано грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту 54 678,83 гривень; строк користування 36 місяців; річні проценти 11,99 % від суми боргу за договором; щомісячні проценти 3,19 % від суми кредиту. Всі необхідні умови кредитування (сума, строк, графік повернення та плата за користування) передбачені саме кредитним договором. Заперечення відповідача проти паспорту споживчого кредиту є безпідставними, оскільки паспорт кредиту додано до позовної заяви як підтвердження виконання первісним кредитором вимог ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», а не як частину кредитного договору. Зазначений паспорт кредиту свідчить про обізнаність відповідача із запропонованими умовами кредитування та їх погодження, що він і засвідчив власним підписом. Щодо заперечень відносно нарахування щомісячних відсотків, то відповідно до п.2.1 та 2.2. кредитного договору відповідач підписуючи цей договір засвідчив, що ТОВ «ФК «ЦФР» відповідно до вимог чинного законодавства у чіткій та зрозумілій формі ознайомило його з інформацією вказаною в ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6, 9 Закону України «Про споживче кредитування», ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та іншою інформацією. Відповідно до розділів 4,5,6 паспорту кредиту до позичальника доведені всі важливі аспекти кредитування: розмір кредиту, відсоткові ставки (річна та щомісячна) реальна річна процентна ставка, загальна вартість кредиту. Відповідно до розділу 8 паспорту кредиту відповідач підтвердив, що отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовною загальною вартістю кредиту, наданою виходячи з обраних ним умов кредитування. Також підтвердив, що він отримав всі пояснення необхідні для забезпечення можливості оцінити чи адаптувати договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, в тому числі в разі невиконання зобов`язань за таким договором. Відтак до укладання кредитного договору відповідач був ознайомлений з усіма суттєвими умовами кредитування та погодився з ними, в тому числі зі сплатою щомісячних відсотків. Відповідно до положень ст.15 Закону України «Про споживче кредитування», відповідач не був позбавлений можливості відмовитися від Договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення кредитодавця в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Проте у вказаний строк він від договору не відмовився, жодних заперечень щодо його змісту не висловлював, користувався та продовжує користуватись кредитними коштами, що свідчить про його згоду з умовами укладеного договору. Необґрунтованими та безпідставними також є твердження відповідача про те, що позивачем не доведено виконання кредитором обов`язків за кредитним договором, оскільки для підтвердження виконання умов кредитного договору з богу первісного кредитора та невиконання умов кредитного договору з боку відповідача, окрім інших документів позивачем надано виписки по всім позичковим рахункам відповідача. Для обліку кредитної заборгованості позивачем відповідачу відкриті позичкові рахунки типу «2240» (облік тіла та простроченого тіла кредиту) «2248» (облік поточних та прострочених річних відсотків) та «2248» (облік нарахованих та прострочених щомісячних відсотків). Зазначені рахунки згідно плану рахунків є внутрішньобанківськими аналітичними рахунками, які не належать позичальнику та не є особовими рахунками. Надані банком виписки за рахунками позичальника, яким суди дають оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача. Окрім того, відповідачем на часткове виконання умов кредитного договору сплачено новому кредитору 3596,6грн., що відповідно до правових висновків Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 по справі №338/180/17, постанова Верховного Суду від 02.08.2023 по справі №607/16519/21) виключає визначення договору як неукладеного та свідчить про погодження сторонами умов договору та в т.ч. виконання умов договору з боку первісного кредитора. Щодо відступлення права вимоги, то 17.09.2021 право вимоги за кредитним договором відступлені АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі договору про відступлення права вимоги №01/09/21, що укладений між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «ФК «ЦФР». Зазначений договір відступлення права вимоги укладений з відкладальною обставиною, а саме виникнення права вимоги за кредитним договором конкретного позичальника пов`язується з укладанням між сторонами реєстру права вимоги та сплати ціни договору (цього реєстру) і це не заборонено законом і підтверджується умовами договору відступлення, а саме: п. 2.1. договору. Договір відступлення є діючим на цей час, недійсним в судовому порядку не визнавався. Твердження відповідача про те, що нараховані відсотки підлягають відмові у задоволенні, у зв`язку із наявністю статусу військовослужбовця, не в повній мірі є обґрунтованими, так як позичальник до звернення позивача з позовом до суду до банку не звертався. Під час судового провадження представник відповідача - адвокат Чуб В.С. звернулась до банку із зазначеним питанням. Звернення представника було подано з порушенням вимог законодавства. Як свідчать надані відповідачем суду документи його було мобілізовано наприкінці березня 2023 р. Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» чітко встановлено строк на який вказані особи звільняється від нарахування по отриманим кредитам відсотків, штрафів та пені а саме на весь час їх призову. Таким чином, відсотки нараховані за користування кредитним коштами до моменту призову позичальника на військову службу не підлягають скасуванню та є правомірно нарахованими. Відповідно до наданого розрахунку та виписок по позичковим рахункам в період з 27.03.2023 позичальнику було нараховано 5 481,96 грн. щомісячних відсотків та 1 541,44 грн. щорічних відсотків. В липні 2023 р. кредитну заборгованість було списано з балансових рахунків на позабалансові як знецінений актив безнадійну заборгованість, в зв`язку з чим нарахування відсотків по кредитному договору зупинено. Вказані суми позичальник має право на списання за умови належного звернення до кредитної установи. Стосовно заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу в розмірі 14000 грн. Зазначена справа є малозначною, судова практика щодо вказаною категорії справ є напрацьованою, сталою та не змінюваною вже тривалий час, і не потребує детального вивчення проблеми, аналізу законодавства та розроблення стратегії ведення справи, а відтак загальна вартість витрат на професійну (правову) допомогу є завищеною та не може бути оцінена в розмірі 14000 грн.

03.02.2025 від представника відповідача Чуб В.С. надійшли заперечення (на відповідь на відзив), у яких зазначено, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Кредитний договір між ТОВ «ФК «ЦФР»та відповідачем укладений 16.09.2021, тобто вже після укладення 01.09.2021 договору про відступлення права вимоги. Право вимоги до відповідача не існувало на момент укладення договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021. Вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «ФК «ЦФР»щодо відповідача на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 01.09.2021 не існувало. Майбутні вимоги не є предметом договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021, а тому і право вимоги за кредитним договором № від 16.09.2021, не могло входити до предмету договору про відступлення права вимоги. Таким чином, на момент укладення Договору про відступлення права вимоги, а саме станом на 01.09.2021, боргові зобов`язання відповідача за кредитним договором ще не існували, відтак і не могли бути передані від ТОВ «ФК «ЦФР»до позивача на підставі наданого договору відступлення права вимоги. Щодо нарахування відсотків військовослужбовцю, позивач зазначає, що представник відповідача звернувся до банку задля надання документів, що підтверджують статус військовослужбовця з порушенням вимог чинного законодавства. Проте, законодавством не встановлено, що військовослужбовець повинен звернутися до банку особисто, а не через представника. Крім того, лист- повідомлення направлений на те, щоб поставити банк до відома про статус військовослужбовця та надати відповідні документи. Лист-повідомлення не має на меті отримати особисту інформацію, що розцінюється банком як банківська таємниця. В частині 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» визначено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Вищевказаний пункт Закону є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при вчиненні дій з боку військовослужбовця щодо повідомлення банку про свій статус не містить.

У судове засідання сторони у справі не з`явились. Від представника позивача до суду надійшла заява, в якій останній клопотав про розгляд справи за його відсутності та наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача надала до суду заяву, в якій обставини та вимоги, викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях по справі підтримала у повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд, в тому числі, керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29).

За правилами ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судом встановлено, що 16.09.2021 між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №, за умовами п.п.1.1 якого кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Відповідно до п.п.1.2 кредитного договору та п.4 Паспорту кредиту, кредит надається позичальнику на умовах: сума кредиту 54678,83 грн., строк, на який надається кредит - 36 місяців; річні проценти 11,99 % від суми боргу за договором; щомісячні проценти 3,19% від суми кредиту.

Пунктом 1.3 кредитного договору визначено порядок повернення кредиту: кількість та розмір платежів, періодичність внесення (графік платежів).

Відповідно до п.п.2.2 кредитного договору, позичальник повідомлений кредитодавцем у відповідності до вимог чинного законодавства, у чіткій та зрозумілій формі з інформацією, вказаною в ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6, 9 Закону України «Про споживче кредитування», ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та іншою інформацією.

Підпунктом 3.3 кредитного договору передбачено, що всі інші умови кредитного договору зазначені в Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» (публічна частина), які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР» www.kreditmarket.ua та з якими позичальник ознайомився до укладення цього Договору та до яких Позичальник приєднується, підписавши цей Договір.

Підпунктом 3.4 кредитного договору встановлено, що цей Договір та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» редакція від 30.08.2021 складають єдиний кредитний договір. Позичальник підписавши цей договір підтверджує, що свій примірник цього договору він отримав.

Аналогічну інформацію містить паспорт споживчого кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №5630242, який підписано 16.09.2021 ОСОБА_1 .

Відповідачем було отримано кредит шляхом безготівкового перерахування коштів у спосіб, зазначений у кредитному договорі та Паспорті кредиту №5630242, отже кредитодавець, свої обов`язки за кредитним договором виконав у повному обсязі.

01.09.2021 між ТОВ «ФК «ЦФР»та АТ «ТАСКОМБАНК» укладено договір №01/09/21 про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору в порядку та строки, встановлені цим договором (п.п.2.1).

Відповідно до п.п.2.2 вказаного договору сторони погодили, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги, шляхом підписання відповідних Реєстрів прав вимог (зразок якого наведено у Додатку 1 до цього Договору) із зазначенням ціни договору та розміру заборгованостей позичальників. Підписані сторонами відповідні Реєстри прав вимог є невід`ємною частиною цього договору. Передача кредитних справ та іншої документації за кредитом регламентується окремим договором зберігання, що укладається між сторонами. Розмір заборгованостей позичальників, права вимоги до яких відступається згідно Реєстру прав вимог, вказується у кожному окремому Реєстрі до цього договору. Реєстр прав вимог складається сторонами в паперовому та електронному вигляді (у форматі .xls). Реєстр прав вимог на паперовому носії (з основною інформацією за кредитними договорами) підписується уповноваженими представниками сторін і скріплюється печатками сторін. Реєстр прав вимог на електронному носії (з додатковою інформацією за кредитними договорами) передається первісним кредитором новому кредитору і повинен повністю відповідати Реєстру прав вимог на паперовому носії в частині основної інформації за кредитними договорами, підписаному сторонами. У випадку розбіжностей між інформацією, що наведена у Реєстрі прав вимог на паперовому носії та Реєстру прав вимог на електронному носії перевагу має інформація Реєстру прав вимог на паперовому носії.

Кожний Реєстр прав вимог, який передається первісним кредитором, повинен містити права вимоги, які відповідають наступним параметрам/критеріям: позичальниками є громадяни України - резиденти (фізичні особи); вік позичальника повинен бути не менше, ніж 21 рік та не більше ніж 71 років; місце фактичного проживання позичальника не повинно знаходитись у АР Крим, в зоні проведення ООС; типи фінансових кредитів: споживчі кредити; строк кредиту не повинен бути менше за 1 місяць або більше за 65 місяців; сума кредиту не повинна бути менше за 400грн. або більше за 1000000грн.

Права та обов`язки за кредитними договорами не можуть бути передані (відступлені) первісним кредитором та прийняті новим кредитором у разі невідповідності позичальників та кредитних договорів вище зазначеним вимогам.

Підпунктом 3.4 договору передбачено, що право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог та зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, а також по відношенню до поручителів стосовно їх зобов`язань за договорами забезпечення. Разом з правами вимоги новому кредитору переходять всі інші пов`язані з ними права в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Сторони погодили, що договір діє протягом 1 (одного) календарного року, але у будь-якому разі, до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (п.п.9.2 договору)

Позивачем надано копії реєстру прав вимоги до договору про відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01.09.2021 відносно позичальника ОСОБА_1 за 17.09.2021; платіжної інструкції №767724402 від 17.09.2021, згідно якої АТ «ТАСКОМБАНК» перерахувало ТОВ «ФК «ЦФР» 2478595,35 грн., призначення платежу: перерахування коштів згідно договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021, без ПДВ.

Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору № від 16.09.2021, заборгованість позичальника ОСОБА_1 станом на 11.11.2024 становить: 99431,16грн., в т.ч.: заборгованість по тілу кредиту (в т. ч. прострочена) 53522,62грн.; заборгованість по відсоткам (в т.ч. прострочена) 10774,16грн.; заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) 35134,38грн.

На підтвердження факту надання кредиту та користування кредитними коштами АТ «ТАСКОМБАНК» до позовної заяви долучено виписку по особовим рахункам ОСОБА_1 за кредитним договором № за період з 06.10.2021 по 11.11.2024.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст.80 ЦПК України).

За змістом частин 1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять його умови. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст.513 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України).

Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.

Частиною 1 ст.1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ч. 1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно зі ст.1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

16.09.2021 між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 54678,83 грн., безготівковим шляхом, строком на 36 місяців.

Право вимоги АТ «ТАСКОМБАНК» обґрунтовує договором про відступлення права вимоги № 01/09/21, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЦФР» передало банку права вимоги до ОСОБА_1 .

Згідно п.3.4. право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги та зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до позичальника стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам.

Відповідно до п. 9.2 договору строк його дії один рік, тобто до 01.09.2022.

Згідно витягу з реєстру, до АТ «ТАСКОМБАНК» перейшло право вимоги за кредитним договором № від 16.09.2021.

Відповідно до ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч.1 ст.203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п.1 ч.1 ст.512, ст.514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

В постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 тощо).

Суд не погоджується з твердженням сторони відповідача про те, що кредитний договір укладений з відповідачем пізніше, ніж договір факторингу, за яким позивач набув права вимоги до відповідача, оскільки наданий договір факторингу є рамковою угодою та підтверджує згоду їх сторін співпрацювати протягом визначеного проміжку часу, зокрема, протягом 1 (одного) календарного року, але в будь-якому разі, до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (п.9.2 договору про відступлення прав вимоги №01/09/21).

Тобто приписи договору про відступлення прав вимоги діють не лише під час його укладення, а й протягом усього періоду строку дії такого правочину. Відтак, права вимоги за кредитним договором, який було укладено пізніше, ніж відповідний договір факторингу, однак в межах однорічного строку, визначеного п.9.2 договору №01/09/21, можуть бути відступлені у порядку, визначеному таким договором факторингу у спосіб підписання відповідних реєстрів прав вимог, які є невід`ємною частиною договору.

Також слід зауважити, що договір про відступлення права вимоги, внаслідок укладення якого позивач набув права вимоги до відповідача у справі, є чинним та перед судом заінтересованими особами питання щодо визнання його недійсним не порушувалося.

Отже, з огляду на наведені обставини та докази у справі, вбачається, що відбулася заміна кредитодавця, на підставі укладеного договору відступлення прав вимоги, а тому до АТ «ТАСКОМБАНК», перейшло право вимоги за кредитним договором № від 16.09.2021, укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що кредитний договір № від 16.09.2021, підписано ОСОБА_1 , він містить інформацію про суму кредиту у розмірі 54678,83грн., мету кредиту, умови та порядок видачі, строк їх повернення, погашення, розмір відсоткової ставки (річної), сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, на момент укладення договору.

Матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідач отримав кредит за договором № від 16.09.2021, проте не виконав взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, отримані в кредит кошти у повному обсязі не повернув, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача заборгованості за тілом кредиту.

Що стосується процентів за користування кредитними коштами, суд виходить з наступного.

Так, сторони у кредитному договорі № від 16.09.2021 погодили річні проценти 11,99% від суми боргу за договором; щомісячні проценти 3,19% від суми кредиту. Тобто, сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами. Тому, наявні правові підстави для стягнення не тільки тіла кредиту, а також заборгованості за нарахованими процентами.

З розрахунку заборгованості слідує, що нарахування процентів на кредит проводилося до липня 2023 року. Розмір заявленої банком заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості, який є арифметично правильним та відповідає умовам вказаного договору.

Встановивши, що ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що у позивача виникло право вимоги на повернення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом в судовому порядку та стягнення з відповідача на його користь заборгованості за кредитом у загальному розмірі 99 431,16 грн.

Щодо правомірності нарахування процентів за кредитом відповідачу як військовослужбовцю, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду, зокрема викладених 04.09.2024 у справі №426/4264/19, для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом на підставі п.15 ст.14 Закону «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони від 21.08.2014 №322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

При цьому слід зазначити, що саме у разі надання вище зазначених документів, відповідач має право на пільги, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто в даному випадку відповідач мав повідомити кредитора, що він є військовослужбовцем та надати відповідні документи.

Між тим, матеріали справи не містять відповідних документів як доказів звільнення відповідача від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом в розумінні п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

До звернення позивача з позовом до суду відповідач до банку не звертався. Під час судового провадження представник відповідача - адвокат Чуб В.С. звернулась до банку із зазначеним питанням. Листом від 23.01.2025 №2076/70.2 останню було проінформовано про умови для застосування пільг, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

З наданих суду відповідачем документів слідує, що ОСОБА_1 призвано на військову службу за мобілізацією 29.03.2023. Пунктом 15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» чітко встановлено строк на який вказані у ньому особи звільняються від нарахувань по отриманим кредитам відсотків, штрафів та пені, а саме: на весь час їх призову. Таким чином, відсотки нараховані за користування кредитним коштами до моменту призову позичальника на військову службу не підлягають сторнуванню та є правомірно нарахованими. Відповідно до наданого розрахунку та виписок по позичковим рахункам відповідача, у період з 27.03.2023 відповідачу було нараховано 5481,96грн. щомісячних та 1541,44грн. щорічних процентів. У липні 2023 року кредитну заборгованість списано з балансових рахунків на позабалансові як знецінений актив - безнадійну заборгованість, в зв`язку з чим нарахування процентів по кредитному договору зупинено. При цьому, суд зауважує, що відповідач не позбавлений можливості на сторнування/списання вказаних сум за умови належного звернення до кредитної установи.

Окрім цього вказаний кредитний договір з відповідачем було укладено у 2021 році. Відповідно до наявної інформації відповідач на той час не перебував на військовій службі, а отже доводи представника відповідача стосовно неправомірності нарахування процентів за користування кредитними коштами відповідачу як військовослужбовцю є хибними/ безпідставними.

Доводи сторони відповідача відносно того, що паспорт споживчого кредиту не може розцінюватися судом як достатній та належний доказ по справі, оскільки ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, так як в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту, суд не приймає до уваги, виходячи з того, що матеріалами справи встановлено, що споживач прийняв позитивне рішення та погодився на укладення кредитного договору відповідно до запропонованих кредитором умов (на умовах, індивідуально визначених/деталізованих сторонами), про що свідчать як письмові докази, так і дії споживача, у зв`язку з чим паспорт споживчого кредитування є складовою договору кредиту.

Інші доводи захисника суд вважає неспроможними та такими, що не мають суттєвого значення з точки зору належності, допустимості і достовірності досліджених доказів та достатності встановлених обставини для прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне:

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання до суду позовної заяви, позивачем відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» сплачено судовий збір в сумі 3028грн., що підтверджується платіжною інструкцією №2226 від 08.11.2024.

Тому відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, вказаний судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 2-5,12,13, 76-81,89, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 354-355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» (, місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. С. Петлюри 30) заборгованість за кредитним договором № від 16.09.2021 року, у розмірі 99 431 (дев`яносто дев`ять тисяч чотириста тридцять одна) гривня 16 копійок, в т.ч.: заборгованість по тілу кредиту (в т. ч. прострочена) 53 522 (п`ятдесят три тисячі п`ятсот двадцять дві) гривні 62 копійок; заборгованість по річним процентам (в т. ч. прострочена) 10 774 (десять тисяч сімсот сімдесят чотири) гривні 16 копійок; заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) 35 134 (тридцять п`ять тисяч сто тридцять чотири) гривень 38 копійок, та витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І.О.Юзефович