Справа № 161/3686/24
Провадження № 2/161/1035/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.

при секретарі Мельник М.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому засіданні в залі суду м. Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Свої вимоги із врахуванням відповіді на відзив обґрунтовує тим, що 01 березня 2015 року вона уклала з ОСОБА_4 договір про спільну діяльність, відповідно до якого будівництво автосервісу та магазину автозапчастин на по АДРЕСА_1 здійснювалося за рахунок сторін цього договору, де 50 % - її внески та 50 % - внески. За умовами цього договору вона внесла як майно, так і грошові кошти, які використовувалися для будівництва зазначеного майна.

Вказує що її внески підтверджуються відповідними договорами підряду, квитанціями про оплату коштів за послуги та товари.

В подальшому у 2016 році право власності на зазначене майно було зареєстроване за ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 загинув, після чого відкрилась спадщина, зокрема, на станцію автосервісу та магазину автозапчастин, по АДРЕСА_1 . Вважаючи, що нерухоме майно набуте нею та ОСОБА_4 внаслідок спільної діяльності, та у зв`язку із невизнанням її права на частину автосервісу спадкоємцями ОСОБА_4 , позивач, звернувшись до суду із позовом до ОСОБА_2 та інших, просила суд визнати вищезазначену станцію автосервісу та магазин автозапчастин її та ОСОБА_4 спільним майном в рівних частках та визнати за нею право власності на частку вказаного майна.

Судовим рішенням суду апеляційної інстанції від 06.12.2022 року у справі 161/16214/18, що залишено без змін постановою Верховного Суду від 27.09.2023 року, ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні зазначеного позову за безпідставністю вимог.

Водночас, суд апеляційної інстанції у своїй постанові зазначив, що «у наведеному випадку у зв`язку з настанням обставин, коли досягнення мети товариства стало неможливим, та одночасно смерті учасника простого товариства, який набув у власність майно внаслідок їх спільної діяльності, позивач ОСОБА_3 вправі вимагати відшкодування внесених нею у спільну діяльність коштів, в тому числі, і за рахунок спадкоємців такого учасника у визначених ч. 1 ст. 1282 ЦК України межах. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року в справі № 149/1071/16-ц (провадження № 61-6146св19)».

Відтак, вважаючи що ефективним способом захисту її порушеного права є стягнення коштів з відповідача, позивач відповідно до ст..1281 ЦК України повторно повідомила відповідача, як спадкоємця ОСОБА_4 , про її обов`язок погасити борги спадкодавця, що виникли на підставі договору про спільну діяльність. Зокрема, ОСОБА_3 письмово 13.12.2023 року повідомила ОСОБА_2 , що відповідно до частки в успадкованому майні, сума її основного зобов`язання становить 2068851,86 грн. Крім того, посилаючись на ст.625 ЦК України, позивач вважає, що має місце прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з 15 травня 2017 року (моменту смерті спадкодавця) до 13.12.2023 року, а відтак до стягнення також підлягають 3% річних на суму 408782,46 грн. та інфляційні втрати у розмірі 1820025,60 грн. Всього просить стягнути з відповідача кошти на суму 4297659,92 грн.

Ухвалою суду від 27.02.2024 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 12.03.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.04.2024 року заяву відповідача про відвід головуючого судді Пахолюка А.М. у даній справі визнано необґрунтованою, передано вирішення заяви в порядку ст.33 ЦПК України.

Ухвалою суду від 19.04.2024 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача про відвід головуючого судді Пахолюка А.М. у даній справі.

Ухвалою суду від 22.05.2024 року задоволено клопотання позивача, витребувано письмові докази.

Ухвалою суду від 19.06.2024 року клопотання сторін задоволено частково, призначено у справі судову почеркознавчу експертизу та судову оціночно-будівельну експертизу, зупинено провадження у справі на час проведення експертиз.

Постановою Волинського апеляційного суду від 9.10.2024 року ухвалу суду від 19.06.2024 року залишено без змін.

Ухвалою суду від 25.05.2025 року відновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 08.09.2025 року відмовлено у клопотанні відповідача про залучення до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 .

Протокольною ухвалою суду від 08.09.2025 року закрито підготовче засідання у справі, справу призначено до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 08.09.2025 року відмовлено у клопотанні відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 21.10.2025 року вжито заходи забезпечення позову.

У відзиві на позовну заяву, заяві про застосування строків, визначених ст..1281 ЦК України, відповідач заперечила проти позову у повному обсязі. Вказує, що спадкодавець ОСОБА_4 не підписував з ОСОБА_3 01 березня 2015 року договір про спільну діяльність, а відтак, у спадкодавця не виник обов`язок щодо повернення будь-яких коштів. Також зазначає, що належних доказів понесення позивачем витрат на будівництво станції автосервісу та магазину немає, оскільки, приєднанні до позову письмові докази мають суттєві розбіжності із відповідним висновком експерта щодо оцінки будівництва цього майна. Зазначає, що позивачем, як кредитором, пропущено передбачений ст..1281 ЦК України строк звернення до спадкоємців із відповідними вимогами, що є самостійною підставою для відмову у позові. Таким чином, просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав із зазначених у заяві підстав. Суду пояснив, що позивачем не пропущено передбачені ст..1281 ЦК України строки, оскільки відповідна заява вчасно подана у спадкову справу. Просив суд позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві, заяві про застосування строків, визначених ст..1281 ЦК України. Суду додатково пояснила, що про письмову претензію від 02.08.2017 року ОСОБА_3 до неї як до спадкоємця ОСОБА_4 , вона дізналася у вересні 2017 року в ході розгляду судової справи за позовом ОСОБА_3 до неї та інших спадкоємців, заяву про прийняття спадщини подавала особисто приватному нотаріусу, в подальшому із матеріалами спадкової справи не ознайомлювалася, оскільки приватний нотаріус перешкоджав їй у цьому.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 16 червня 2020 року, справа № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 15 вересня 2020 року, справа № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

Відповідно до ст.1281 Цивільного кодексу України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно ч.1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Судом встановлено, що 01 березня 2015 року позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір про спільну діяльність (далі Договір від 01.03.2015 року), предметом якого є будівництво станції автосервісу та магазину автозапчастин по АДРЕСА_1 , яке здійснювалось за рахунок внесків сторін цього договору, де 50% вносить ОСОБА_3 і 50% ОСОБА_4 .. Будівництво станції автосервісу та магазину автозапчастин на земельній ділянці за вказаною адресою є спільною частковою власністю сторін цього договору, частки яких є рівними (п. 1 Договору від 01.03.2015 року).

17 червня 2016 року ОСОБА_4 зареєстрував за собою право власності на станцію автосервісу та магазину автозапчастин по АДРЕСА_1 (далі - автосервіс).

В подальшому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 62 том 1), внаслідок чого в силу вимог ст..1220 ЦК України відкрилася спадщина на належне йому майно.

Із матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 (а.с.163-335 том 2) вбачається, що після його смерті спадщину прийняли два спадкоємці - відповідач ОСОБА_2 згідно заяви від 03.10.2017 року (а.с. 214 том 2) та малолітній син спадкодавця ОСОБА_6 , в інтересах якого мати ОСОБА_5 подала відповідну заяву (а.с. 114 том 2), а батьки померлого, як спадкоємці, відмовилися від спадщини в користь ОСОБА_2 .

В подальшому у зв`язку із спором між спадкоємцями, відповідач ОСОБА_2 оформила свої спадкові права на спадкове майно у судовому порядку згідно рішення Луцького міськраййонного суду від 06.10.2022 року у справі №161/2752/22, яке набрало законної сили. Зазначеним судовим рішенням встановлено, що розмір частки ОСОБА_2 як спадкоємця ОСОБА_4 становить 2/3 частки, а ОСОБА_6 1/3 частки, та визнано за відповідачем у тому числі право власності на 2/3 частини станції автосервісу та магазину автозапчастин по АДРЕСА_1 (а.с.54-61 том 1).

02.12.2022 року відповідач ОСОБА_2 на підставі цього судового рішення провела державну реєстрації свого права власності на вищезазначене майно (а.с.53 том 1).

Із матеріалів справи також вбачається, що позивач ОСОБА_3 із посиланням на умови Договору оспорювала у судовому порядку право спадкоємців ОСОБА_4 на спадкування частини автосервісу.

Постановою Волинського апеляційного суду від 06.12.2022 року у справі 161/16214/18, що залишена без змін постановою Верховного Суду від 27.09.2023 року, ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні зазначеного позову за безпідставністю вимог (а.с. 21-52 том 1).

Вказаними судовими рішеннями із посиланням на вимоги ст. 1131-1134, 1141 ЦК України встановлено, що умовами укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору про спільну діяльність від 01 березня 2015 року, не передбачено збереження договору щодо інших учасників або заміщення учасника, який помер (ліквідованої юридичної особи), його спадкоємцями (правонаступниками), а тому підставами припинення вказаного договору, крім досягнення мети будівництва спірного нерухомого майна, є також смерть ОСОБА_4 . З огляду на наведені обставини згаданий договір про спільну діяльність відповідно до ч. 1 ст. 1141 ЦК України припинився в силу закону.

Водночас, зазначено, що «у наведеному випадку у зв`язку з настанням обставин, коли досягнення мети товариства стало неможливим, та одночасно смерті учасника простого товариства, який набув у власність майно внаслідок їх спільної діяльності, позивач ОСОБА_3 вправі вимагати відшкодування внесених нею у спільну діяльність коштів, в тому числі, і за рахунок спадкоємців такого учасника у визначених ч. 1 ст. 1282 ЦК України межах. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року в справі № 149/1071/16-ц (провадження № 61-6146св19).» (а.с.30 том 1).

У даному випадку, позивач, як кредитор померлого ОСОБА_4 звертається до відповідача, як спадкоємця 2/3 частини майна, із вимогами про стягнення коштів на підставі вимог ст. 1281, 1282 ЦК України, по зобов`язанням ОСОБА_4 , які випливають із умов Договору від 01.03.2015 року.

Пунктами 1.5 Договору від 01.03.2015 року визначено, що позивачем передано відповідне належне їй майно (два гідравлічні підіймачі (SkyRack SR-2040), стенд розвал-сходження (SkyRack SR-5032D), миюча станція Karcher, котел твердопаливний Альтеп КТ-2Е, гаражні ворота Hormann, меблі (стіл, диван, куточок)), які передають у користування для спільної діяльності сторін та досягнення визначених договором цілей і залишаються особистою власністю ОСОБА_3 (а.с.284 том 1)

За змістом п.п. 6.3 Договору від 01.03.2015 року, частка позивача у грошових та майнових внесках становила 50%, а розмір внесених грошових коштів становив відповідно 346 000 грн. та 93500 доларів США (а.с.287 том 1).

Пунктом 3.5. Договору від 01.03.2015 року передбачено, що сторони спільної часткової власності мають право вимагати виділення належної ій частки із складу майна, а у разі неможливості виділення частки вимагати відповідної компенсації (а.с. 285 том 1).

За змістом пункту 14.4. Договору від 01.03.2015 року, зобов`язання та права сторін, які виниклим внаслідок цього договору є такими, що тісно пов`язані з особою кожної із сторін та не допускають правонаступництва (а.с.289 том 1).

Згідно з частиною другою статті 1141 ЦК України, у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, у зв`язку з припиненням договору про створення спільної власності на будівлю, учасники такого договору вправі вимагати повернення майнових і грошових внесків кожного з них. Відтак, зобов`язання з повернення грошових коштів, які передані на виконання умов договору про створення спільної власності, у зв`язку з його припиненням, в силу вимог ст.1218,1219 ЦК України входять до складу спадщини учасника такого договору, який помер. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові у постанові від 24.02.2021 року у справі №149/10171/16-ц (провадження 61-614св19),

За таких обставин, з врахуванням положень ст. 15, 16 ЦК України, вищевикладених правових висновків судів, суд вважає, що заявлені позивачем у даній судовій справі вимоги про стягнення з відповідача коштів у порядку визначеному ст. 1281, 1282 ЦК України на підставі зобов`язань спадкодавця ОСОБА_4 щодо повернення майна і коштів, що виникли на підставі умов Договору від 01.03.2015 року- являються належним та ефективними способом захисту порушених прав ОСОБА_3 .

Таким чином, ОСОБА_3 , як кредитор ОСОБА_4 , на підставі вимог ст..1281, 1282 ЦК України, вправі вимагати у відповідача ОСОБА_2 , як спадкоємця останнього, в мехах її частки від вартості спадкової маси, повернення грошових коштів та грошової компенсації вартості майна, внесених відповідно до умов Договору від 01.03.2015 року.

Оцінюючи доводи сторін з приводу правомірності укладення Договору від 01.03.2015 року суд зазначає наступне.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Із змісту судових рішень у справі №161/16214/18 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 та інші у своєму зустрічному позові оспорювали правомірність зазначеного договору, вказуючи, що спадкодавець ОСОБА_4 його не підписував. Рішенням суду першої інстанції, яке залишене в силі, у цій справі відмовлено у задоволенні цього позову із посиланням на вимоги ст..204 ЦК України та висновки судових експертів, якими не встановлено, що цей договір ОСОБА_4 не підписував (а.с.32-52 том 1). Ці ж висновки судових експертів містяться і в матеріалах даної судової справи (а.с.292-305 том 1).

Окрім того, в ході розгляду зазначеної справи за клопотанням відповідача ОСОБА_2 також було призначено судову почеркознавчу експертизу, яка в подальшому не була виконана у зв`язку із неоплатою без поважних причин ОСОБА_2 послуг експерта (а.с. 17-22, 98-101,105-106 том 3). У подальшому в ході розгляду зазначеної справи відповідач повторно заявила клопотання про призначення аналогічної експертизи, яке було відхилено судом за безпідставністю (а.с. 177-179, 207 том 3).

За таких обставин, суд вважає, що Договір від 01.03.2015 рокує правомірним, а викладені у відзиві доводи відповідача з приводу неправомірності цього правочину є безпідставними.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог в частині основної суми боргу у розмірі 2068851,86 грн., суд виходить з наступного.

Яке було зазначено судом вище, за умовами п.п. 1.5, 6.3 Договору від 01.03.2015 року, правомірність якого у даному випадку презюмується судом, позивач як учасник договору внесла зазначене вище майно (два гідравлічні підіймачі (SkyRack SR-2040), стенд розвал-сходження (SkyRack SR-5032D), миюча станція Karcher, котел твердопаливний Альтеп КТ-2Е, гаражні ворота Hormann, меблі (стіл, диван, куточок)) та грошові кошти у сумі 346 000 грн. та 93500 доларів США. Зазначені внески згідно п.п.1.1 цього правочину були спрямовані на будівництво станції автосервісу та магазину (а.с. 283-290 том 1).

В ході розгляду справи позивачем було також надано відповідні докази придбання зазначеного майна та понесення витрат у ході будівництва зазначеного майна. Зокрема: договір купівлі продажу підйомників SkyRack вартістю 1300 доларів США від 20.12.2013 року та квитанції до прибуткових касових ордерів на загальну суму 164934,76 (а.с.266, 274 том 1, а.с.142 том 2); договір підряду №0711 від 07.06.2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ТзОВ «Маневичіагробуд», за умовами якого останній зобов`язувався виконати будівництво приміщення в АДРЕСА_1 , сума договору визначалася у актах виконаних робіт, а також акти виконаних робіт згідно цього договору на суму 2537791,2 грн. (а.с.99-172 том 1); довідки ТзОВ «Маневичіагробуд» від 09.02.2018 року та 19.02.2018 року, згідно яких вартість робіт по договору підряду оплачувалося ОСОБА_3 (а.с.123-124 том 2); квитанції до прибуткових касових ордерів, за якими на користь ТзОВ «Маневичіагробуд» ОСОБА_3 було перераховано кошти в сумі 2958914,38 грн. за виконання робіт згідного договору підряду (а.с. 125-142 том 2), декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 22.08.2014 року, якою підтверджено готовність до експлуатації нового будівництва станції автосервісу та магазину автозапчастин на вул..Карпенка-Карого, 2-б у місті Луцьку (а.с. 92-98 том 1).

Зазначені докази суд вважає такими, що відповідають вимогам ст.ст.77-80 ЦПК України, і належним чином підтверджують доводи позивача про розмір її внесків згідно Договору від 01.03.2015 року на загальну суму 3103277,80 грн.

Водночас, відповідач, заперечуючи щодо цих доказів в ході розгляду справи не виконала передбаченого ст. 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які вона посилається, зокрема, щодо відсутності фактичного понесення позивачем цих витрат. Тому такі доводи ОСОБА_2 не беруться судом до уваги за безпідставністю вимог.

Суд також вважає безпідставними посилання відповідача на невідповідність певних технічних характеристик під час будівництва майна, яке було предметом Договору від 01.03.2015 року, оскільки, наявність неточностей у початкових характеристиках майна не спростовує факт здійснення позивачем вищезазначених витрат на будівництво такого майна та придбання іншого рухомого майна. Не спростовує надані позивачем докази і висновок експерта від 29.05.2019 року №300/301/19-22 (а.с. 44-71 том 2), на який посилається відповідач, так як цей письмовий доказ стосується питань, які не стосуються предмета доказування у даній справі.

Таким чином, суд вважає вірними розрахунки позивача щодо суми основного боргу у розмірі 2068851,86 грн. та вважає, що ця сума виступає зобов`язанням спадкодавця ОСОБА_4 , яке відповідач ОСОБА_2 успадкувала відповідно до розміру її частки успадкованого майна (2/3 частини) (3103277,80 грн. * 2 : 3 = 2068851,86 грн. ).

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог в частині розрахунку та стягнення з відповідача сум, передбачених ст..625 ЦК України за невиконання основного зобов`язання, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У даному випадку вимоги п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо звільнення від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, не застосовується до спірних правовідносин, так як, від такої відповідальності звільняються позичальники у кредитних правовідносинах.

Відтак, оскільки, відповідач, будучи обізнаною про наявні зобов`язання спадкодавця ОСОБА_4 щодо повернення коштів ОСОБА_3 на підставі Договору від 01.03.2015 року, добровільно не виконувала їх після оформлення спадкових справ, суд вважає підставними доводи позивача про застосування до спірних правовідносин вимог ст..625 ЦК України.

Водночас, визначаючи період прострочення виконання відповідачем виконання зобов`язання, суд не погоджується з доводами позивача та вважає, що такий обов`язок у відповідача ОСОБА_2 виник з момент прийняття спадщини (03.10.2017 року), а не з моменту смерті спадкодавця ОСОБА_4 (15.05.2017 року).

Враховуючи вищенаведене, оскільки позивач надав суду невірний розрахунок, суд здійснює самостійний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, починаючи з 03.10.2017 року (день прийняття спадщини) по 13.12.2023 року (день звернення із вимогою про повернення коштів), беручи за основу суму заборгованості в розмірі 2068851,86 грн.

Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою:

ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де

ІІс сукупний індекс інфляції,

ІІ1 індекс інфляції за перший місяць прострочення;

ІІ2 індекс інфляції за другий місяць прострочення;

ІІ3 індекс інфляції за третій місяць прострочення;

ІІZ індекс інфляції за останній місяць прострочення

Інфляційне нарахування = сума заборгованості х ІІс сума заборгованості.

Відтак, за підрахунком суду, інфляційні втрати від суми заборгованості 2068851,86 грн., які за період з 03.10.2017 року по 13.12.2023 року включно становлять: 1 650 384,56 грн. (2068851,86 (сума боргу) x 1.79772969 (сукупний індекс інфляції) 2068851,86 (сума боргу)).

Розрахунок 3 % річних здійснюється за формулою:

Сума санкції = С х 3 % х Д / 365 / 100 %, де

С сума заборгованості;

Д кількість днів прострочення.

Відтак, за підрахунком суду, 3% річних від суми заборгованості 2068851,86 грн. за період з 03.10.2017 року по 13.12.2023 року включно становить 384 636,40 грн. ((2068851,86 (сума боргу) x 3% x 2263 (кількість днів прострочення) : 365 : 100%).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підставні частково, та сума зобов`язання відповідача ОСОБА_2 становить суму боргу в розмірі 4103872 грн. 82 коп., яке складається із: суми боргу спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , - у розмірі 2068851 грн. 86 коп., суми заборгованості за ставкою 3 % річних 384636 грн. 40 коп. та суми заборгованості за інфляційними втратами - 1650384 грн. 56 коп.

Статтею 1282 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 21.05.2025 року №2822-Е, вартість частини спадкового майна, а саме станції автосервісу та магазину автозапчастин, що розташовані в АДРЕСА_2 ) становить 12 309 975 грн., а вартість 2/3 частин цього майна - відповідно 8206650 грн.

Таким чином, розмін частки відповідача, як спадкоємця, у даному майні у грошовому виразі становить 8206650 грн., а відтак це співмірно із вищезазначеним розміром грошового зобов`язання спадкодавця ОСОБА_4 , яке успадковане ОСОБА_2 , та відповідає вимогам ст..1282 ЦК України.

Оцінюючи дотримання позивачем вимог ст..1281, 1282 ЦК України та відповідну подану відповідачем заяву про застосування таких строків, суд виходить з наступного.

Із змісту ст.1281 ЦК України вбачається, що строки пред?явлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців є обмежувальними (присічними), тобто їх пропущення припиняє права кредиторів, а тому ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються.

Крім того, строки, визначені ст.1281 ЦК України, не являються строками безпосереднього звернення кредиторів до суду, а тому, відповідно, не є строками позовної давності.

Водночас, кредитор може пред`явити вимогу до спадкоємців боржника, які прийняли спадщину, відповідно до вимог статті 1281 ЦК України в один із таких способів: 1) безпосередньо спадкоємцю; 2) опосередковано - через нотаріуса за місцем відкриття спадщини (за межами України - через консульську установу). Вибір конкретного способу пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд. Водночас кредитор, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою і третьою статті 1281 ЦК України, позбавляється права вимоги (частина четверта цієї статті). (Правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 09.10.2024 року, справа справа № 638/1046/14-ц, провадження № 14-12цс24).

Із матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 вбачається, що позивач ОСОБА_3 , як кредитор ОСОБА_4 , 02.08.2017 року звернулася через нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою-претензією до спадкоємців, за змістом якої вона повідомляла що внесла грошові кошти за договором про спільну діяльність, укладеним із ОСОБА_4 (а.с.187-191 том2).

Вказана претензія була доведена до відома спадкоємців, які на той час звернулися із заявами про прийняття спадщини (а.с.192-197 том 2).

03.10.2017 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с.214 том 2).

Окрім того, в межах зазначеної спадкової справи позивач ОСОБА_3 , як кредитор ОСОБА_4 , 27.10.2017 року повідомила приватного нотаріуса про пред`явлення позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 про визнання права власності на частину автосервісу, доєднавши ухвалу суду про відкриття провадження справі, та просила зупинити нотаріальні дії щодо видачі свідоцтво про спадщину (а.с.200-204 том 2).

Оцінюючи обізнаність відповідача ОСОБА_2 із вимогами ОСОБА_3 , як кредитора, суд враховує пояснення самої ОСОБА_2 в ході розгляду зазначеної справи щодо її обізнаності у вересні 2017 року із наявністю вищезазначеної заяви-претензії.

Крім того, відповідач з моменту подачі заяви про прийняття спадщини 03.10.2017 року та в подальшому звертаючись 03.11.2017 року, в межах спадкової справи із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, мала можливість, ознайомитися із вимогою кредитора особисто, оскільки, була повідомлена приватним нотаріусом листом 20.11.2017 року про наявність відповідних ухвал суду про відкриття провадження у судовій справі №161/16404/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та інших про визнання права власності на майно (а.с.219-223).

Доводи відповідача ОСОБА_2 щодо перешкоджання їй зі сторони приватного нотаріуса Веремчука С.В. в ознайомленні із матеріалами спадкової справи в порушенням вимог ч.1 ст.81 ЦПК України не підтвердженні належними доказами.

Таким чином, суд вважає, що позивачем ОСОБА_3 , належним чином виконано свій обов`язок як кредитора, та 02.08.2017 року як через нотаріуса, так і шляхом пред`явлення відповідних позовних вимог в межах судової справи, пред`явлено свої вимоги до ОСОБА_2 , як спадкоємця, із дотриманням визначених ст. 1281 ЦК України строків.

При цьому повторне направлення позивачем вимоги до відповідача у порядку ст..1281, 1282 ЦК України у грудні 2023 року (а.с.13-17 том 1) не впливає на вищевикладені висновки суду, так як, за умови пред`явлення первісної вимоги з дотриманням визначених ст. 1281 ЦК України строків, повторна така вимога є правом, а не обов`язком кредитора.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь позивача суму боргу суму боргу в розмірі 4103872 грн. 82 коп., яка складається із: суми боргу спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , - у розмірі 2068851 грн. 86 коп., суми заборгованості за ставкою 3 % річних 384636 грн. 40 коп. та суми заборгованості за інфляційними втратами - 1650384 грн. 56 коп.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, у відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок часткового відшкодування документально підтверджених витрат у розмірі 14457 грн. 19 коп. судового збору та 32 396 грн. 32 коп. понесених витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, пропорційно частині задоволених вимог (4103872,82 x 100 % : 4297659,52 = 95,49 %).

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 15, 16, 203, 204, 526, 530, 610, 625, 1130-1134, 1141, 1220, 1268, 1273, 1274, 1281, 1282 Цивільного кодексу України, с у д, -

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 4103872 (чотири мільйони сто три тисячі вісімсот сімдесят дві) грн. 82 коп., яка складається із: суми боргу спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , - у розмірі 2068851 грн. 86 коп., суми заборгованості за ставкою 3 % річних 384636 грн. 40 коп. та суми заборгованості за інфляційними втратами - 1650384 грн. 56 коп.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі, а саме: 14457 (чотирнадцять тисяч чотириста п`ятдесят сім) грн. 19 коп. судового збору, 32 396(тридцять дві тисячі триста дев`яносто шість) грн. 32 коп. понесених витрат, пов`язаних з проведенням експертизи.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено 10 листопада 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Пахолюк А.М.