Справа №504/2774/24
Провадження №2/504/1127/25
Доброславський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2025с-ще Доброслав

Доброславський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенка В.К.,

секретаря Ориник М.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, с-ще. Доброслав, цивільну справу за позовом адвоката Кудрінської Юлії Євгенівни в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, та за зустрічним позовом адвоката Петрушко І.С. в інтересах ОСОБА_2 проти ОСОБА_1 , про визнання нерухомого майна особистою власністю -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог первісного позову:

У червні 2024 року адвокат Кудрінська Ю.Є., діючи в інтересах пана ОСОБА_1 , звернулась до суду із позовом проти ОСОБА_2 , і просила суд визнати спільною сумісною власністю нерухоме майно колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 .

Поділити спільне майно що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом визнання за кожним з них права власності по одній другій у житловому будинку, загальною площею 144,6 кв.м., житловою площею 44,6кв.м., який розташований за адресою: в АДРЕСА_1 .

В обгрунтування доводів позову зазначила, що ОСОБА_1 та відповідачка, ОСОБА_2 , перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 14 лютого 2003 року по 03 серпня 2021 р.

За час шлюбу, сторони по справі, сумісно, побудували житловий будинок, загальною площею 144,6 кв.м., житловою площею 44,6кв.м., розташований в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, належній відповідачці на підставі договору дарування від 10.10.2014, - кадастровий номер :02:001:3055, реєстраційний номер 27, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 0,06га, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, дата державної реєстрації об`єкта 26.09.2017 р. Згідно реєстру власник майна - ОСОБА_2 .

На час подання позову колишнє подружжя не досягли згоди щодо поділу майна набутого ними за час шлюбу.

Короткий зміст вимог зустрічного позову:

У травні 2025 року адвокат Петрушко Ірина Сергіївна діючи в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом проти ОСОБА_1 , яким просила суд визнати особистою власністю ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , площею 144,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 227.

В обгрунтування доводів позову заявниця вказує що 27.03.2014 року ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі продажу відчужила належну їй на праві власності квартиру, квартира належала їй, на праві особистої приватної власності:

Одна друга частка належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 грудня 2004 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, згідно з розпорядженням від 17 грудня 2004 року № 189189, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за Же 8-16637, право власності на яку зареєстровано 14.03.2005 року Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі 549пр-191, номер запису 997, згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно N° 6727717, виданим Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 14.03.2005 року, реєстраційний номер вищевказаної квартири становить 10160080.

Інша частка квартири належить на підставі Договору дарування, посвідченого 22 липня 2011 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 6-1131, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 22 липня 2011 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою за номером 4552194, право власності на яку 03.08.2011 року зареєстровано Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі 782 пр- 102, номер запису 997, що підтверджено витягом про державну реєстрацію прав № 30844614, виданим Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 03.08.2011 року.

За кошти отримані у результаті укладення зазначеного договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості, який фактично перебував у власності ОСОБА_2 , остання вирішила збудувати будинок, за адресою: АДРЕСА_1 . Заявниця вказує, що вищенаведене зокрема підтверджується зокрема і наступними доказами:

Будівельним паспортом на індивідуальний житловий будинок реєстраційний №21/30-10-231 від 30.10.2014 року, згідно вказаного документу замовником будівництва була саме ОСОБА_2 ;

Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації 31.08.2017 року де в інформації про замовника зазначена саме ОСОБА_2 ;

Листом Департаменту Державної архітектурної -будівельної інспеції в Одеській області від 20.09.2017 року, замовником будівництва зазначена ОСОБА_2 ;

Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.09.2017, власником зазначена саме ОСОБА_2 , а право власності виникло саме на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації Серії ОД33, виданої 11.09.2017 року.

Щодо інших доказів які можуть підтвердити посилання заявника, то заявниця вказує на те, що саме нею виконувались внутрішні роботи, а саме електропостачання об`єкту, відтак саме ОСОБА_2 було замовлено в 2015 році Робочий проект внутрішнього електропостачання житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Окрім того, заявниця брала кредит.

Зокрема вказує на кредитний договір №1919/11/20150213 від 19 листопада 2015 року та рахунок фактуру № ГО_ 0000138 від 10.11.2015 року на суму 49 980,00 на імя ОСОБА_2 , який підтверджує купівлю котельної установки для будинку.

Заявниця також стверджує, що саме вона виплачувала кредит.

Заявниця вказує на те, що особисто купувала будівельні матеріали.

Заявниця вказує, що з дати купівлі земельної ділянки та датою закінчення будівництва вона отримала офіційний дохід, з якого були сплачені податки на суму 1 039 079,34 гривень.

У 2018 році - 531510,45 гривень, у 2019 році 587405,41 гривень, у 2020 році - 624 587,27 гривень, у 2021 році 759402,57 гривень.

Заявниця вказує на те, що ОСОБА_1 з 2017 року не працював та доходи не отримував, а повністю утримувався за рахунок дружини, що підтверджується виписками з карти заявниці.

Тому просила визнати спірне нерухоме майно її особистим майном.

Рух справи в суді першої інстанції:

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 02.07.2024 року відкрито провадження у справі.

15.05.2025 р. за клопотанням представника відповідача, адвоката Петрушко І.С. в інтересах ОСОБА_2 , було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою власністю.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.05.2025 року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_1 проти ОСОБА_2 про поділ майна набутого подружжям за час шлюбу.

21.07.2025 р. ухвалою Доброславського районного суду Одеської області за клопотанням представника позивача, адвоката Кудрінської Ю.Є. витребувано докази по справі.

20.10.2025 р. ухвалою Доброславського районного суду Одеської області закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні сторони підтримали позовні вимоги як первісного так і зустрічного позовів відповідно.

Також кожна сторона повністю заперечували проти первісного /зустрічного позову відповідно.

Встановлені судом фактичні обставини:

Судом встановлено сторони 14.02.2003 року уклали шлюб, який зареєстрований Другим відділом реєстрації актів громадського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 61.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Одеси від 03.08.2021 року у справі 504/2097/21 шлюб між сторонами розірвано.

Доводи ОСОБА_2 про те, що шлюб розірваний рішенням Суворовського районного суду м. Одеси не є слушними.

Таким чином суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 14 лютого 2003 року по 03 серпня 2021 р.

За час шлюбу побудовано житловий будинок, загальною площею 144,6 кв.м., житловою площею 44,6кв.м., розташований в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, належній ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 10.10.2014, - кадастровий номер :02:001:3055, реєстраційний номер 27, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 0,06га, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, дата державної реєстрації об`єкта 26.09.2017 р. Згідно реєстру власник майна - ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що 27.03.2014 року ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі продажу відчужила належну їй на праві власності квартиру, квартира належала їй, на праві особистої приватної власності:

Одна друга частка належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 грудня 2004 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, згідно з розпорядженням від 17 грудня 2004 року № 189189, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за Же 8-16637, право власності на яку зареєстровано 14.03.2005 року Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі 549пр-191, номер запису 997, згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно N° 6727717, виданим Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 14.03.2005 року, реєстраційний номер вищевказаної квартири становить 10160080.

Інша частка квартири належала ОСОБА_2 на підставі Договору дарування, посвідченого 22 липня 2011 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 6-1131, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 22 липня 2011 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою за номером 4552194, право власності на яку 03.08.2011 року зареєстровано Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі 782 пр- 102, номер запису 997, що підтверджено витягом про державну реєстрацію прав № 30844614, виданим Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 03.08.2011 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 мала офіційний дохід, зокрема згідно довідки форми ОК-5 вона отримала дохід з якого були сплачені податки на суму 1 039 079,34 гривень, у 2018 році - 531510,45 гривень, у 2019 році 587405,41 гривень, у 2020 році - 624 587,27 гривень, у 2021 році 759402,57 гривень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримував дохід, зокрема, згідно дофідки форми ОК-5 він отримав дохід за 2003-2025 роки.

Також судом витребувано інформацію з центральної бази даних податкової інспекції, якою підтверджено отримання ним доходу за 2020-2021 роки.

Земельна ділянка, кадастровий номер :02:001:3055, загальною площею 0,06 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на якої побудовано вищевказаний будинок, належить відповідачці ОСОБА_2 , згідно Договору дарування від 10.10.2014 р., посвідченого Приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області.

Судом встановлено, що сторони брали кредити.

Зокрема, судом досліджено кредитний договір №1919/11/20150213 від 19 листопада 2015 року та рахунок фактуру № ГО_ 0000138 від 10.11.2015 року на суму 49 980,00 на імя ОСОБА_2 .

Також судом досліджено довідку № 510/105/2025 від 14.10.2025 року АТ «Укргазбанк» про те, що ОСОБА_1 укладав кредитний договір № 2209/11/2015/0213 від 18.11.2015 року на суму 20000 грн. по програмі «Тепла оселя». Кредит станом н6а 13.10.22025 року виплачений.

Судом встановлено, що відповідно до довідки № 516931687 ТСЦ ОСОБА_1 належав автомобіль ОСОБА_4 , та автомобіль Нісан Прімера.

Релевантні джерела права та висновки суду першої інстанції:

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто, застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 6 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України.

Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Суд вважає, що відсутність доходу у одного з подружжя, або його недостатність не можуть бути безумовною підставою для визнання майна особистою власністю.

В цій справі, обидва подружжя мали дохід, хоча і різний за своїм розміром.

Однак це не впливає на можливість спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя.

Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Доводи ОСОБА_2 про те, що спірний житловий будинок було побудовано за кошти, які нею отримано від продажу належної їй квартири безпідставні.

Так, у матеріалах справи відсутні докази, що саме ці кошти, які отримані нею від продажу належної їй квартири, були використані для побудови спірного житлового будинку.

Доводи ОСОБА_2 про те, що не може бути визнано спірний житловий будинок об`єктом спільної сумісної власності, оскільки будинок розташований на належній їй земельній ділянці, також не спроможні, оскільки предметом спору не є земельна ділянка, і визнання спірного нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності не призведе до порушення прав ОСОБА_2 як землевласника.

Суд звертає увагу ОСОБА_2 на дію принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди.

Замовлення та отримання ОСОБА_2 будівельного паспорту, дозволів, проєктної документації також не може впливати на режим спільної сумісної власності на спірний житловий будинок.

Можливе виконання внутрішній робіт, електромонтажні роботи у спірному житловому будинку ОСОБА_2 не впливаю на режим спільної сумісної власності.

ОСОБА_2 не ставила питання про зменшення частки ОСОБА_1 у спірному житловому будинку, не доводила відповідними доказами, що вказані роботи проводились за її особисті кошти.

Суд повторює, що заробітна плата (офіційний дохід) не є предметом особистої власності, а є спільною сумісною власністю.

Доводи ОСОБА_2 з посиланням на правило статті 58 СК України не є релевантними за встановлених судом правовідносин.

Доводи про те, що колишнє подружжя не може спільно проживати разом, не можуть бути підставою для спростування презумпції спільної сумісної власності спірного житлового будинку.

Решта доводів як первісного так і зустрічного позову не є істотними, і тому суд не надає на них відповіді.

Позовних вимог про поділ нерухомого майна в натурі чи присудження грошової компенсації іншому подружжю не висувалось, суд не має право виходити за межі предмету чи правової підстави позову.

Відповідно до вимог статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а їх частки у спільному майні - рівними, незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку, якщо інше не визначено домовленістю між ними чи шлюбним договором.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і, зокрема, відноситься до категорії неподільних речей, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Суд вважає доцільним визнати спірний дачний будинок, спірний автомобіль спільною власністю подружжя, визначити ідеальні частки по одній другій без реального поділу, і залишити вказане майно у спільній частковій власності, припинивши право спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки сторони не дійшли згоди щодо реального розподілу іншого (побутового) майна набутого за час офіційного шлюбу, суд також вважає доцільним визнати це майно спільною сумісною власністю, та визначити ідеальні частки по одній другій без реального поділу, залишивши вказане майно у спільній частковій власності.

Судові витрати:

В силу статті 140-141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір в сумі 15 140 грн., оскільки його сплата документально підтверджена.

Витрати за зустрічним позовом відносяться на рахунок позивача за зустрічним позовом.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 57, 60, 63, 76 СК України, ст. 368 ЦК України, ст.ст. 207, 208, 258-260, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов адвоката Кудрінської Ю.Є. в інтересах ОСОБА_1 проти ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю нерухоме майно колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 .

Поділити спільне майно що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом визнання за кожним з них права власності по одній другій у житловому будинку, загальною площею 144,6 кв.м., житловою площею 44,6кв.м., який розташований за адресою: в АДРЕСА_1 ,

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 15 140 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 проти ОСОБА_1 , про визнання нерухомого майна особистою власністю, - відмовити.

Судові витрати за зустрічним позовом віднести на рахунок позивача за зустрічним позовом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 06.11.2025 року.

Суддя В. К. Барвенко