Дата документу 15.10.2025 Справа № 317/1315/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/1315/24 Головуючий у 1-й інстанції: Каряка Д.О.
Провадження № 22-ц/807/1349/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Фоменка Сергія Івановича на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Запорізький відділ державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що з 26.07.2008 року вона перебула у шлюбі з ОСОБА_1 , який було зареєстровано Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 623. Сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2009 року у справі № 2-3517/2009 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.10.2009 року.

25.12.2010 року шлюб між сторонами було розірвано.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 14.09.2016 року у справі № 317/1219/16-ц відповідача позбавлено батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 .

16.03.2017 року позивач змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », а 02.06.2017 року позивач змінила прізвище сину з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

ОСОБА_2 двічі звертала виконавчий лист до виконання про стягнення з відповідача аліментів у зв`язку з тим, що у останнього була велика заборгованість по аліментах станом на 2019 рік, батьки чоловіка запевнили позивача, що вони будуть допомагати їй з дитиною, у разі якщо вона забере виконавчий лист. Вона погодилась та відкликала виконавчий лист. Однак після цього батьки відповідача припинили виплати на дитину. У зв`язку з чим, позивач 16.12.2021 року знову звернула виконавчий лист до виконання.

На теперішній час відповідач будь-якої матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина не надає. Внаслідок невиконання відповідачем рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2009 року, за ним рахується заборгованість зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина за період з грудня 2021 року по 31 грудня 2023 року, розрахована державним виконавцем в розмірі 83 663,04 грн. Вказаний розмір заборгованості відповідачем в судовому порядку не оскаржувався.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 у розмірі 83 663,04 грн.

У травні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Фоменко С.І. звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа - Запорізький відділ державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення від сплати заборгованості за аліментами.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 05 березня 2025 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Запорізький відділ державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення від сплати заборгованості за аліментами залишено без розгляду.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 23 травня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Запорізький відділ державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з грудня 2021 року по грудень 2023 року включно у загальній сумі 47 787,54 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211 грн. 20 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Фоменко С.І. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ані в заявах по суті справи, ані під час розгляду справи сторона відповідача ніяким чином не ставила під сумнів наявність законного зобов`язання щодо сплати аліментів. Суд не надав відповідного аналізу вимогам позивача, їх законності тощо. При цьому суд як підставу стягнення суми неустойки (пені) прийняв до уваги розрахунок державного виконавця, який було надано довідками від 10.01.2025 № 394/6 та розрахунок суми заборгованості зі сплати аліментів від 10.02.2025 № 6015/6. Тобто суд взагалі не досліджував сам розрахунок пені по заборгованості зі сплати аліментів згідно зазначених довідок, та який повинен бути зроблено помісячно, обмежився застосуванням норми права, яка обмежує розмір стягнення пені у випадку перевищення самої заборгованості по аліментам.

Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги вимоги закону щодо врахування наявності вини платника аліментів під час несвоєчасного виконання таких обов`язків. Судом не враховано, що ОСОБА_2 не представлено суду доказів винних дій ОСОБА_1 щодо ухилення від сплати аліментів, що, в свою чергу, призвело до виникнення заборгованості по аліментам, судом під час прийняття рішення взято до уваги лише наявність заборгованості, яка викладена в довідці, що надана третьою особою.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670 сво 19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Якщо заборгованість виникла через обставини, незалежні від платника (наприклад, хвороба, помилка бухгалтера або інші поважні причини), пеня не нараховується. У випадку спору, саме боржник повинен довести відсутність своєї вини в суді.

Обставинами, які виключають вину платника аліментів у виникненні заборгованості, вважаються хвороба, несвоєчасна виплата зарплати, затримка або неправильне перерахування аліментів банками, помилка державного виконавця у розрахунку заборгованості зі сплати аліментів (постанова ВС від 14.12.2020 у справі № 661/905/19).

Вважає, що відповідачем було надано докази відсутності його вини у несвоєчасній сплаті аліментів в зазначений період, однак суд першої інстанції належної оцінки таким доказам не надав.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися.

Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності сторін, їх представників. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що стягнення неустойки (пені) спрямоване на підвищення захисту майнових прав дитини, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення на її користь пені за прострочення сплати аліментів є правомірними. Суд критично поставився до заперечень відповідача, що розрахунок заборгованості зі сплати аліментів виконаний державним виконавцем Запорізького ВДВС у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 10.02.2025 № 6015/6 не в повній мірі відповідає дійсності, оскільки доказів спростування (оскарження) вказаного розрахунку відповідачем не надано. Стосовно заперечень відповідача наведених у відзиві, що у певний період часу він не був офіційно працевлаштованим, а також на зміну сімейного та матеріального стану платника аліментів, зокрема щодо перебування у шлюбі, наявність інших утриманців та тяжкий матеріальний стан, суд виснував, що це не звільняє відповідача від обов`язку сплачувати аліменти за рішенням суду.

Враховуючи, що відповідачем доказів того, що заборгованість утворилася з незалежних від нього причин та за відсутності його вини, які б свідчили про його несвідоме ухиляння від сплати аліментів, не надано, що у період, зазначений позивачем у позові з грудня 2021 року по грудень 2023 року включно заборгованість відповідача зі сплати аліментів становила 47 487,54 грн., з урахуванням вимог частини 1 статті 196 СК України щодо обмеження розміру неустойки 100 відсотками заборгованості, суд виснував, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 47 487,54 грн. пені за прострочення сплати аліментів.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26.07.2008 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено шлюб, який було зареєстровано Комунарським ВРАЦС Запорізького МУЮ, про що зроблено відповідний актовий запис № 623.

Сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у свідоцтві про народження якого батьком зазначено відповідача ОСОБА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2009 року у справі № 2-3517/2009 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.10.2009 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з якою проживає дитина, аліменти у розмірі 1/5 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 26.10.2009 року та до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 51,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення процесу у розмірі 120,00 грн.

25.12.2010 року шлюб між сторонами було розірвано.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 14.09.2016 року у справі № 317/1219/16-ц ОСОБА_1 позбавлено батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 .

16.03.2017 року позивач змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені.

02.06.2017 року позивач змінила прізвище сину з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », що підтверджується свідоцтвом про народження, паспортом громадянина України та відомостями наявними у Витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень.

Внаслідок невиконання відповідачем рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2009 року, за ним рахувалася заборгованість зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина за період з грудня 2021 року по 31 грудня 2023 року в розмірі 83 663,04 грн., що підтверджується розрахунком державного виконавця від 18.12.2023 року.

З розрахунку заборгованості від 10.01.2025 №394/6, складеним державним виконавцем Запорізького відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вбачається, що станом на 31.12.2024 року заборгованість зі сплати аліментів становить 44 005,74 грн., заборгованість нарахована за період з січня 2020 року по грудень 2024 року включно.

З часу відкриття провадження у справі відповідачем частково сплачена заборгованість зі сплати аліментів, що відображено у розрахунку заборгованості від 10.01.2025 № 394/6, складеним державним виконавцем Запорізького відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), станом на 31.12.2024 року заборгованість зі сплати аліментів становить 44 005,74 грн., заборгованість нарахована за період з січня 2020 року по грудень 2024 року включно.

Згідно розрахунку заборгованості від 10.02.2025 № 6015/6, складеним державним виконавцем Запорізького відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), станом на 31.01.2025 року включно заборгованість зі сплати аліментів відсутня, розрахунок зроблено за період з січня 2020 року по січень 2025 року включно.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отримувати своєчасно необхідний і достатній розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України.

З аналізу наведених правових норм, можна дійти висновку, що відповідач зобов`язаний матеріально утримувати спільну з позивачем дитину в обсязі не меншому, ніж це визначено рішенням суду, яке набрало законної сили, а також створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя нарівні з позивачем.

Абзацом першим частини першої статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів (частина друга статті 196 СК України).

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 2 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

Якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 10.01.2025 № 394/6 та розрахунком суми заборгованості зі сплати аліментів від 10.02.2025 № 6015/6, які виконані державним виконавцем Запорізького відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за період зазначений позивачем у позові з грудня 2021 року по грудень 2023 року включно заборгованість відповідача зі сплати аліментів становить 47 487,54 грн.

Вказані розрахунки заборгованості є чинним і в установленому законом порядку не скасовувався, тому відсутні підстави не брати їх до уваги.

У відповідності до вимог ст. 196 СК України, судом першої інстанції правильно стягнуто розмір пені, який не може перевищувати 100 % заборгованості, і становить 47 487,54 грн.

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Належних доказів, які б свідчили про те, що несплата аліментів виникла з незалежних від відповідача причин, останній суду не надав. Факт того, що з початку повномасштабної військової агресії трудова діяльність відповідача була призупинена і він отримував 2/3 частини заробітної плати, що в період з січня 2023 р. по вересень 2023 р. включно ОСОБА_1 офіційно не працював, що у відповідача ОСОБА_1 змінився сімейний та матеріальний стан, зокрема ним укладено шлюб з ОСОБА_8 у якої від першого шлюбу є дочка, а також народження сумісної з ОСОБА_9 дитини - сина ОСОБА_10 , що на початку літа 2023 року дружина відповідача захворіла на тяжку хворобу, що потягло додаткові витрати на лікування та подальшу реабілітацію після операції, не доводить відсутності вини відповідача у простроченні сплати аліментів, адже йому було достеменно відомо про наявність рішення суду щодо сплати аліментів на утримання сина та про його обов`язок своєчасного надання такого утримання.

Заборгованість по аліментам, що виникла за істотних обставин, передбачає наявність вагомих та значних перешкод, які позбавляють платника аліментів можливості виконати свій обов`язок з утримання дитини, вказані обставини об`єктивно унеможливлюють сплату особою належних платежів. Між тим, доказів таким обставинам скаржником надано не було.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Фоменка Сергія Івановича залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 травня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 27 жовтня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А.Онищенко