ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 753/5643/23

провадження № 61-6690св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року у складі судді Осіпенко Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року у складі суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

у квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини.

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав.

Позов мотивувала тим, що 21 грудня 2021 року Краматорським міським судом Донецької області ухвалено рішення, за яким визначено розмір аліментів на утримання сина ОСОБА_4 - 1/4 частки з усіх видів доходів відповідача, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, вказане рішення суду набрало законної сили лише 30 травня 2023 року.

На даний час відповідач своїми діями намагається будь-яким способом самоусунутися від сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина, приховує дійсний рівень доходів, аліментів, які стягуються з відповідача, в умовах збільшення рівня цін та прожиткового мінімуму на дитину, недостатньо для матеріального утримання сина. Беручи до уваги розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку і дохід відповідача, вважала, що розмір аліментів має бути змінений, збільшивши розмір аліментів до 1/3 частини всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами в школі та в спортивних секціях, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, всі питання щодо виховання вирішуються нею особисто. Навіть після 24 лютого 2022 року, коли ОСОБА_4 опинився у небезпеці через військову агресію рф, ОСОБА_2 жодного разу не поцікавився станом та безпекою дитини, жодної фінансової підтримки не надав.

12 червня 2019 року рішенням Краматорського міського суду Донецької області в справі № 234/1354/17 встановлено спосіб та порядок участі батька у вихованні сина, а 07 серпня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення, яким визначив місце проживання ОСОБА_4 з матір`ю. Судом встановлено, що з батьком дитина не спілкується з 2016 року, після ухвалення судом рішення щодо встановлення способу та порядку участі у вихованні дитини відповідач не відвідував сина, жодної допомоги сину не надав, в тому числі після введення воєнного стану в Україні.

Відповідач ухиляється від виховання сина, свідомо нехтує своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини вважала за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав.

Просила:

змінити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 , на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття,

позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2024 року залишено без розгляду позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, за заявою позивача.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про зміну розміру аліментів, позбавлення батьківських прав - відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові рішення мотивовані тим, що

позивачка вдруге звертається з позовом про збільшення розміру аліментів. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області 21 грудня 2021 року у справі № 234/2708/21 розмір аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина був збільшений з 1/6 частки до 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу);

позивачка не вказує на нові обставини, які свідчать про те, що з часу ухвалення вказаного рішення змінились умови, які можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів з 1/4 до 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача;

матеріальне становище одержувача аліментів як одна з умов, із якою пов`язується можливість збільшення розміру аліментів, має істотне значення для розв`язання відповідного спору, водночас при цьому підлягають врахуванню конкретні обставини справи. А саме лише посилання позивачки на те, що розмір аліментів є недостатнім для належного утримання дитини, не може відповідно до закону бути достатньою підставою для задоволення вимоги про збільшення розміру аліментів;

до того ж, судом встановлено, що, крім дитини сторін, відповідач сплачує аліменти на утримання іншої малолітньої дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу). Тобто діти отримують рівне утримання від батька. Загальний розмір аліментів на двох дітей за двома виконавчими документами становить 50 відсотків заробітку (доходу) відповідача, що відповідає припису ч. 2 ст. 128 КЗпП України, яка імперативно визначає, що при відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п`ятдесят процентів заробітку;

позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків;

позивачка та її представник на підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, посилаються на те, що відповідач жодного з покладених законом на нього як батька обов`язків не виконує, не приймає участі у їх вихованні, вже тривалий час не бачиться та не спілкується із дитиною, не цікавиться її станом здоров`я, має заборгованість по аліментам;

проте позивачкою не надано доказів, які б переконливо свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків;

відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, має намір та бажання спілкуватись з сином, однак в нього виникають труднощі у спілкуванні у зв`язку з неприязним ставленням до нього позивачки;

відповідач не має заборгованості по аліментам, позивачка чинила йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, у зв`язку з чим він звертався до суду з позовом про усунення цих перешкод та встановлення графіку спілкування з дитиною;

між сторонами виникли неприязні стосунки. Ця обставина встановлена рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 12 червня 2019 року у справі за позовом батька до матері дитини про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Вказаним рішенням встановлено, що між колишнім подружжям ОСОБА_1 об`єктивно існують значні напружені відносини, що випливають з підстав розірвання шлюбу, створенням позивачем іншої сім`ї, непорозумінням з приводу участі у вихованні спільних дітей, зокрема сина ОСОБА_4 , які з часом віддалилися від біологічного батька, зокрема внаслідок його незацікавленості їх життям та навчанням та випадками агресії;

неприязні стосунки, які склались між сторонами після розлучення, не налагодились та тривають на день вирішення цієї справи. Проте, непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків;

в судовому засіданні не встановлено, що відповідач є особою, яка свідомо, умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Також не встановлено, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування;

оскільки позивачкою не надано суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно дитини , і неможливості зміни такої поведінки, що могли бути підставою для позбавлення її батьківських прав, суд відмовляє в задоволенні позову;

суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він зроблений без наведення достатніх аргументів щодо свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також того, що позбавлення батьківських прав відповідає інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків;

висновок органу опіки та піклування сам по собі не може бути правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав;

відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, суд разом з тим вважав за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини та роз`яснити, що у разі відсутності реальних змін у поведінці відповідача як батька щодо доньки протягом розумного строку після ухвалення оскаржуваного судового рішення, позивачка може знову ініціювати питання про позбавлення його батьківських прав.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що:

позивачем не доведено погіршення власного майнового стану, її посилання в апеляційній скарзі на те, що в зв`язку з активними воєнними діями у м. Краматорськ, діяльність ТОВ «АлексСхід», де позивач офіційно працювала до 24 лютого 2022 року, призупинена, а також на те, що вона вимушена винаймати помешкання у м. Києві та витрачати половину доходу на оренду квартири, не підтверджуються належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом як припущення;

доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано положення частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої обмеження на відрахування із заробітної плати не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, у таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для збільшення розміру аліментів, передбачених статтею 192 СК України, та відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані;

посилання позивача в апеляційній скарзі на статтю 192 СК України, статті 3, 27 Конвенції про права дитини, якими передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, висновків суду першої інстанції не спростовують. Також відхиляються посилання ОСОБА_1 на правові висновки Верховного Суду в постанові від 11 березня 2020 року в справі № 759/10277/18 про те, що інтереси дитини переважають над майновим становищем платника аліментів, з огляду на те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції неправильного застосування зазначених норм матеріального права не допущено і судове рішення наведеним правовим висновкам Верховного Суду не суперечить;

апеляційний суд врахував, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав з одночасним попередженням відповідача щодо необхідності змінити ставлення до виховання сина, відповідає якнайкращим інтересам дитини;

оцінюючи доводи апеляційної скарги, що неповнолітній ОСОБА_4 в судовому засіданні надав особисті пояснення, що не заперечує проти позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до себе, апеляційний суд зазначив, що простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між батьком та дитиною, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів;

виходячи з обставин даної справи, доводи апеляційної скарги про неврахування судом думки дитини, яка досягла віку та рівня розвитку, щоб сформулювати власну думку щодо позбавлення батьківських прав, є непереконливими з огляду на тривале проживання дитини із матір`ю, обмеження спілкування з батьком та тривалий конфлікт між батьками, а також з урахуванням частини третьої статті 171 СК України, відповідно до якої суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси;

в суді апеляційної інстанції позивачем було заявлено клопотання про заслуховування думки дитини, яке було відхилено судом відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, оскільки думку дитини було заслухано судом першої інстанції і даним обставинам надано відповідну оцінку;

повторне викладення в апеляційній скарзі фактичних обставин справи, зазначених у позовній заяві, які були перевірені судом першої інстанції із наданням належної правової оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, та повторне посилання на норми матеріального права, наведених у позові, не становить саме по собі передбачену статею 376 ЦПК України підставу для скасування законного і обґрунтованого рішення та задоволення позову;

апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги, що в постанові Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року у справі № 202/3043/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини встановлено, що згідно вироку від 27 квітня 2018 року у справі № 234/16614/16-к, відповідач уночі приходив до місця проживання дітей, у присутності яких вчинив бійку з матір`ю та бабою дитини, намагався вкрасти дитину, оскільки зазначені обставини викладені в описовій частині постанови, як стислий виклад позиції позивача;

посилання позивача в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції не з`ясовано, коли фактично відповідач бачив свого сина, чи відомо відповідачу, де навчається його син, які має вподобання, які навички, яким спортом займається та чи має хронічні хвороби, а також не враховано, що відповідач після початку широкомасштабного вторгнення не поцікавився станом та безпекою дитини і не надав жодної фінансової підтримки, відхиляються апеляційним судом як неспроможні, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а є власним баченням процедури оцінки доказів з боку позивача;

доводи апеляційної скарги, що судом допущено упереджене ставлення та необ`єктивна оцінка дійсних обставин справи, надано перевагу доказам зі сторони відповідача, а докази зі сторони позивача взагалі не досліджувались та належну оцінку не отримали, відхиляються апеляційним судом, оскільки спростовуються змістом мотивувальної частини рішення, з якого вбачається, що судом першої інстанції забезпечено повний та всебічний розгляд справи, проаналізовано всі доводи сторін, досліджено та надано правову оцінку всім зібраним у справі доказам;

доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції грубо порушено норми процесуального права, а саме вступна та резолютивна частина рішення від 31 жовтня 2024 року взагалі сторонам не проголошувалося під час судового засідання, спростовуються протоколом судового засідання від 31 жовтня 2024 року та відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані. При цьому помилкове зазначення в протоколі судового засідання, що судом проголошено ухвалу, не спростовують правової суті прийнятого судом та проголошеного іменем України в судовому засіданні 31 жовтня 2024 року судового рішення;

отже, доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У травні 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_3, в якій просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди не взяли до уваги, що батько не спілкується з дитиною з 2016 року, що встановлено рішенням Краматорського міського суду у справі № 234/1354/17, тобто відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приймає участь у вихованні сина, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти, з початком повномасштабного вторгнення він виїхав за кордон, залишивши свого неповнолітнього сина у небезпеці в м. Краматорську;

суди не звернули уваги на те, що мало місце домашнє насильство по відношенню до матері та бабусі в присутності дитини, що підтверджується вироком Краматорського міського суду від 27 квітня 2018 року у справі № 234/16614/16-к, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченому частиною першою статтею 122 КК України;

суди не надали належної оцінки письмовим доказам: довідкам, характеристикам;

заперечення відповідача не містять відповідного обґрунтування;

суди проігнорували висновки Верховного Суду в постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 про те, що інтереси дитини переважають над майновим становищем платника аліментів;

суди не врахували висновки Верховного Суду в постановах від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 01 липня 2020 року у справі № 138/96/17, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19.

Короткий зміст відзивів на касаційні скарги

У липні 2025 року ОСОБА_2 за підписом представника Кіреєва В. В. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без змін рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року.

Відзив обґрунтований тим, що:

перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_1 , відповідач до травня 2012 року проживав з нею та дітьми. У травні 2012 року сімейні відносини між подружжям припинились, шлюб було розірвано за рішенням суду. Після припинення сімейних відносин ОСОБА_2 регулярно відвідував своїх дітей, брав на вихідні та на відпочинок. Але з вересня 2015 року ОСОБА_1 стала всіляко перешкоджати спілкуванню ОСОБА_2 з сином ОСОБА_4 .За таких обставин ОСОБА_2 був змушений звернутися до суду для визначення в судовому порядку періоду часу спілкування з сином, але навіть після визначення судовим рішенням по справі № 234/1354/17 часу спілкування із сином ОСОБА_4 - ситуація не змінилася, а навпаки погіршилась, мати стала налаштовувати сина проти батька;

за таких обставин ОСОБА_2 категорично заперечував проти задоволення позовних вимог;

висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, наданий Службою у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації суду першої інстанції у цій справі є необґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини;

суди дослідили вищенаведені обставини та надали їм належну юридичну оцінку;

доводи касаційної скарги не спростовують правильних, законних та обґрунтованих висновків судів, викладених у судових рішеннях у цій справі, а лише зводяться до переоцінки доказів;

також є безпідставними та помилковимидоводи касаційної скарги позивача стосовно збільшення розміру аліментів, визначених за рішенням суду;

в теперішній час відсутні підстави для збільшення розміру аліментів, що стягуються за рішенням суду з відповідача ОСОБА_2 , оскільки з його заробітної плати на підставі виконавчих документів у відкритих та не завершених виконавчих провадженнях, підлягають примусовому стягненню щомісячно: 1) аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів; аліменти на користь ОСОБА_10 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_11 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів; на користь ОСОБА_12 моральна шкода, завдана кримінальним правопорушенням, передбаченим частиною першою статті 122 КК України, у розмірі 30 000 гривень; аліменти на користь повнолітнього ОСОБА_13 на час його навчання у розмірі 1/8 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, до закінчення навчання,що разом перевищує максимально допустимий законодавством загальний розмір стягнення із заробітної плати відповідача, який не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати боржника;

єдиним джерелом доходу відповідача, з якого мають стягуватись аліменти та відшкодування шкоди за вищезазначеними рішеннями суду - є заробітна плата у ПрАТ «Новокраматорський машинобудівний завод», але внаслідок військової агресії з боку російської федерації проти України та введення в Україні воєнного стану, наказом № 64 від 28 лютого 2022 року було тимчасово призупинено роботу ПрАТ «НКМЗ», у зв`язку з чим розмір заробітної плати ОСОБА_2 зменшився в 6 разів. Крім того, з березня 2023 року виплата заробітної плати з ПрАТ «НКМЗ» ОСОБА_2 взагалі припинилась, хоча ОСОБА_2 до цього часу не звільнений. За цих обставин відповідач ОСОБА_2 з березня 2023 року і по теперішній час не отримує доходу, що підтверджується відповідною інформацією Державної податкової служби України, а необхідні витрати, у тому числі і сплату аліментів за вказаним рішенням суду здійснює за рахунок власних збережень, заборгованості з оплати аліментів не має. Таким чином, погіршення майнового стану платника аліментів ОСОБА_2 , виходячи з норм законодавства та висновків Верховного Суду щодо їх застосування до спірних правовідносин, не може бути підставою для збільшення розміру аліментів, що визначений за рішенням суду.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 753/5643/23 та витребувано справу з суду першої інстанції.

У серпні 2025 року матеріали справи № 753/5643/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 16 червня 2025 року вказано, що доводи касаційної скарги ОСОБА_14 містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18, від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 01 липня 2020 року у справі № 138/96/17, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що з 10 серпня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 18 травня 2013 року у справі №234/4523/13-ц);

від шлюбу сторони мають двох дітей: повнолітнього сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 11 червня 2013 року у справі № 234/4954/13-ц, яке набрало законної сили 25 червня 2013 року, з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки від доходу щомісяця, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 квітня 2013 року, та до повноліття старшої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до 04 січня 2021 року;

постановою заступника начальника Краматорського відділу ДВС у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 15 лютого 2022 року закінчено виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2/234/2013/13, виданого 11 червня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки від доходу щомісяця, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 квітня 2013 року, та до повноліття старшої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , в зв`язку з досягненням старшою дитиною повноліття та стягнення аліментів в повному обсязі та відсутністю заборгованості по їх сплаті;

постановою заступника начальника Краматорського відділу ДВС у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 09 червня 2023 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/234/2013/13, виданого 11 червня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів, відновлено в зв`язку з проведенням перевірки та скасуванням постанови державного виконавця від 15 лютого 2022 року про закінчення виконавчого провадження;

ОСОБА_2 має дитину від іншого шлюбу з ОСОБА_10 , укладеного 06 вересня 2016 року - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

постановою державного виконавця Краматорського міського ВДВС ГТУЮ у Донецькій області від 03 січня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 з примусового виконання судового наказу в справі № 234/17195/18, виданого 04 грудня 2018 року Краматорським міським судом Донецької області, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 05 листопада 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, після початку військової агресії на території України, позивач разом з синами виїхали на тимчасове проживання до м. Києва, згідно довідок від 27 липня 2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, і наразі неповнолітній син сторін проживає з позивачем;

згідно довідки про доходи від 26 травня 2023 року, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області (м. Краматорськ) і отримує пенсію по інвалідності; за період з 01 січня 2022 року по 30 квітня 2023 року розмір отриманої пенсії складає 37520 грн;

повнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є студентом ІІ курсу денної форми навчання, закінчує навчання у червні 2025 року;

рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2024 року в справі № 234/17708/21, яке набрало законної сили 13 травня 2024 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 у розмірі 1/8 частини усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, починаючи стягнення з 23 грудня 2021 року до закінчення навчання, тобто до 30 червня 2025 року;

рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 21 грудня 2021 року у справі № 234/2708/21, яке набрало законної сили 30 травня 2023 року, визначено розмір аліментів, що стягуються за рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 11 червня 2013 року у справі № 234/4954/13-ц, з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу);

постановою старшого державного виконавця Краматорського відділу ДВС у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 04 серпня 2023 року відкрито виконавче провадження за заявою стягувача з примусового виконання виконавчого листа № 234/2708/21, виданого 30 травня 2023 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2023 року у справі № 202/3043/23, яке набрало законної сили 12 грудня 2023 року, місце проживання неповнолітнього сина сторін визначено з його матір`ю;

станом на 30 червня 2023 року відповідач мав заборгованість по аліментам у розмірі 6 572,83 грн., яку погашено;

ОСОБА_16 працює у ПрАТ «НКМЗ», яке призупинило свою діяльність на підставі наказу від 28 лютого 2022 року № 64, та отримує щомісячний дохід у вигляді заробітної плати, що з листопада 2022 року не перевищувало 1 045,80 грн., останнє нарахування заробітної плати здійснено в лютому 2023 року;

рішенням Краматорського міського суду Донецької області 12 червня 2019 року у справі № 234/1354/17, яке набрало законної сили 25 вересня 2019 року, ОСОБА_1 зобов`язано не чинити перешкоди батькові у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_4 . Визначено батьку способи участі у спілкуванні та вихованні сина;

ОСОБА_2 згідно з довідкою дошкільного навчального закладу № 88 «Катюша», виданої 08 серпня 2016 року, не відвідував батьківські збори та за період перебування дитини у Краматорському дошкільному навчальному закладі № 88 «Катюша» з 2013 року жодного разу не відвідав садок, усіма питаннями щодо навчання та виховування сина займалась виключно мати;

згідно з довідкою КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 м. Краматорська» № 38 від 29 червня 2016 року, жодного разу не приводив дитину на плановий огляд чи лікування, усіма питаннями щодо лікування сина займається виключно мати;

згідно з інформацією про стан утримання, навчання та виховання ОСОБА_4 , виданої Краматорською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 35 від 04 жовтня 2017 року, 21 травня 2018 року, 22 травня 2019 року, батько ОСОБА_2 один раз заходив до школи ознайомитись із умовами навчання та успіхами сина-першокласника, в 2017 - 2018 та 2018 - 2019 навчальному році батько школу не відвідував;

згідно з довідкою Краматорської міської громадської організації «Розвиток» №5 від 17 квітня 2019 року, не брав участь у вихованні сина, не приводив і не забирав дитину з занять та за період навчання дитини, жодного разу не відвідав навчальний заклад, усіма питаннями щодо навчання та виховування сина займалась виключно мати;

згідно з характеристикою учня ОСОБА_4 , виданої Ліцеєм № 35 імені Валентина Шеймана Краматорської міської ради Донецької області за період навчання дитини у 1-4 кл. ліцею № 35, не брав участі у батьківських зборах класу, де навчається син, не спілкувався з адміністрацією, проте один раз спілкувався з класним керівником щодо навчання сина;

згідно з листом Спеціалізованої загальноосвітньої школи № 291 з поглибленим вивченням іноземної мови №88 від 24 серпня 2023 року, не відвідував навчальний заклад, не брав участі в батьківських зборах, шкільних святах, не спілкувався з класним керівником чи адміністрацією школи щодо навчання сина впродовж 2022-2023 навчального року;

згідно з характеристикою учня ОСОБА_4 , виданої Опорним закладом загальної середньої освіти імені Василя Стуса, він проживає з мамою та братом; про батька не згадує, ситуацій щодо проведення часу із батьком не наводить у приклад;

згідно з листом КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району міста Києва» №01-16/877 від 24 серпня 2023 року, позивач забезпечує супровід дитини в медичну установу, спілкується з сімейним лікарем з приводу рекомендацій та лікування;

31 липня 2023 року ОСОБА_1 зверталась до Органу опіки та піклування виконкому Краматорської міської ради, Служби у справах дітей Краматорської міської ради та Служби у справах та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації із заявами про невиконання відповідачем рішення суду про стягнення аліментів на утримання свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 . У цих заявах позивач просила прийняти до відома факт залишення відповідачем свого сина ОСОБА_4 в небезпеці після 24 лютого 2022 року та факт злісного ухилення відповідача від сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина;

13 вересня 2023 року позивач звернулась до Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 ;

23 жовтня 2023 року ОСОБА_2 направляв засобами електронного зв`язку до Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації заяву, підписану електронним підписом, в якій просив врахувати, що в теперішній час не знаходиться в м. Києві, тому не має можливості бути особисто присутнім на даному засіданні комісії Служби у справах дітей; з 2015 року ОСОБА_1 стала всіляко перешкоджати його спілкуванню з сином ОСОБА_4 , за кожної спроби зустрічі з ОСОБА_4 влаштовувала сварку і під будь-яким приводом не допускала їх зустрічей та спілкування. Зазначав, що він щиро любить свого сина та бажає брати участь у його вихованні та спілкуватись з ним, просив визнати недоцільним позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

Органом опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, представником якої є третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, надано висновок від 25 грудня 2023 року №101-11202 про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування зазначено, що за поясненнями ОСОБА_1 , після розірвання шлюбу ОСОБА_2 самоусунувся від будь-якої участі у житті сина; на час проживання у м. Краматорську ОСОБА_2 проживав на паралельній вулиці, проте будь-яких спроб щодо спілкування та побачень з дитиною останній не вживав; за час спільного проживання у шлюбі ОСОБА_2 вчинялись протиправні дії та застосовувалося фізичне насильство відносно ОСОБА_1 , що було предметом численних кримінальних проваджень з вироками судів про притягнення його до відповідальності, у період вагітності матері дитини батько наносив їй тілесні ушкодження, у зв`язку з чим ОСОБА_4 народився у вкрай тяжкому стані з численними гематомами;

малолітній ОСОБА_4 у ході бесіди пояснив, що підтримує наміри матері стосовно позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та не хоче щоб він був його батьком, пояснив, що бачив батька вісім років тому;

рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 12 червня 2019 року встановлено ОСОБА_2 спосіб і порядок участі у вихованні сина, проте вказане рішення суду останнім не виконується;

рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2023 року визначено місце проживання ОСОБА_4 з матір`ю, даним рішенням також встановлено, що з ОСОБА_4 батько не спілкується з 2016 року. Після ухвалення судом рішення щодо встановлення способів та порядку участі у вихованні дитини батько дитини не відвідував сина ані за місцем проживання, ані за місцем навчання. У зв`язку з введенням воєнного стану на території України, ОСОБА_1 разом з дитиною у 2022 році виїхали з міста Краматорська та проживають у місті Києві, як ВПО, для дитини створені належні умови для проживання, відпочинку та розвитку;

питання щодо надання до суду висновку про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 винесено на розгляд комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації 26 жовтня 2023 року, 09 листопада 2023 року. На вказані засідання батька дитини було належним чином запрошено, проте він не з`явився, будь-яких заяв (заперечень) по суті позову щодо позбавлення його батьківських прав не надав. Спеціалістом служби представника батька ОСОБА_2 - адвоката Кіреєва В. В. під час телефонних розмов було запрошено на вказані засідання комісії та запропоновано останньому надати пояснення стосовно вирішення спору, на що представник батька дитини висловив заперечення щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , проте жодних заяв (відзиву на позовну заяву) щодо недоцільності позбавлення батьківських прав не наддав;

на засіданні комісії були присутні ОСОБА_1 , представник матері дитини та малолітня дитина ОСОБА_4 , який пояснив, що не пам`ятає батька, не спілкується з ним та не заперечував, щоб батька позбавили батьківських прав. Беручи до уваги вищезазначене, рекомендації комісії, з урахуванням думки дитини можна зробити висновок, що ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не намагається забезпечити достатній життєвий рівень дитині, не турбується про стан її здоров`я;

в судовому засіданні був опитаний неповнолітній син сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на день вирішення справи досяг 14-річного віку та який розповів, що він навчається у дев`ятому класі, проживає з мамою та старшим братом. Після того, як батьки розійшлися, він намагався спілкуватися з батьком, телефонувати йому, зі свого телефону та з телефону бабусі, проте він не відповідав. Востаннє бачив батька, коли навчався у третьому класі школи. А коли він навчався у четвертому класі школи, батько одного разу передавав подарунок. Наразі батько - чужа для нього людина, він його забув.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог про зміну розміру аліментів

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 181 СК України).

Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (частина друга статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року).

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що:

«розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»)».

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 182 СК України).

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частини перша та друга статті 182 СК України).

Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частина перша статті 192 СК України).

Касаційний суд вже зазначав, що:

враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Таким чином, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів;

якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 759/22898/20 (провадження № 61-7913 св 22), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року в справі № 372/3260/20 (провадження № 61-8523св22)).

Обміркувавши викладене касаційний суд зауважує, що:

у статті 192 СК України визначені ті обставини, які враховуються для збільшення розміру аліментів. Такі обставини є оціночними. Тобто в кожному конкретному випадку суд, з урахуванням судового розсуду, повинен навести, які саме обставини змінилися, і чому визначений розмір є необхідним і достатнім. Завдання розсуду полягає в тому, щоб знайти справедливу рівновагу між інтересами дитини та можливостями платника;

конструкція «необхідний і достатній розмір аліментів» охоплює не лише фізичне утримання, а й забезпечення соціального та інтелектуального розвитку дитини, виходячи з рівня життя, який вона мала б за спільного проживання батьків;

застосування конструкції судового розсуду вимагає від суду пояснення які обставини враховані судом при збільшенні розміру аліментів і як розмір узгоджується з інтересами дитини. Суд може враховувати поведінку платника, зокрема ухилення від сплати, приховування доходів, відчуження майна на шкоду дитині, як обставини, що свідчать про недобросовісність.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

У справі, що переглядається, суди встановили, що:

матеріальне становище одержувача аліментів як одна з умов, із якою пов`язується можливість збільшення розміру аліментів, має істотне значення для розв`язання відповідного спору, водночас при цьому підлягають врахуванню конкретні обставини справи. А саме лише посилання позивачки на те, що розмір аліментів є недостатнім для належного утримання дитини, не може відповідно до закону бути достатньою підставою для задоволення вимоги про збільшення розміру аліментів;

крім дитини сторін, відповідач сплачує аліменти на утримання іншої малолітньої дитини у розмірі 1/4 частка з усіх видів заробітку (доходу). Тобто діти отримують рівне утримання від батька.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для збільшення розміру аліментів.

Щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) вказано, що: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зазначено, що: «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Апеляційний суд, установивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає продовжувати спілкуватися із сином, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову в даній справі. Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи чи непідтримання ним захоплення дитиною співом та грою на фортепіано, необізнаність про стан здоров`я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів. Доводи касаційної скарги про те, що спілкування з батьком завдає психологічний дискомфорт дитині, відхиляються, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю батька в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що: «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

Під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Касаційний суд вже неодноразово звертав увагу, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини. Тобто, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності. Зазначені обставини слід також перевіряти при вирішенні питання про забезпечення позову у справах про визначення місця проживання дитини (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року в справі № 753/23626/17 (провадження № 61-15474св21), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року в справі № 757/33742/19-ц (провадження № 61-21029св21), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2023 року в справі № 127/20368/21 (провадження № 61-10159св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

У мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику (пункти 1-3 частини четвертої статті 265 ЦПК України).

Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).

Касаційний суд вже зауважував, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року всправі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що вироком Краматорського міського суду Донецької області від 27 квітня 2018 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 122 КК України.

У справі, що переглядається:

звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами в школі та в спортивних секціях, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, всі питання щодо виховання вирішуються нею особисто;

відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині суди виходили з того, що позивачкою не надано доказів, які б переконливо свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків, відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, має намір та бажання спілкуватись з сином, однак в нього виникають труднощі у спілкуванні у зв`язку з неприязним ставленням до нього позивачки, суди не погодились з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він зроблений без наведення достатніх аргументів щодо свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також того, що позбавлення батьківських прав відповідає інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків;

відхиляючи доводи апеляційної скарги про те, що в постанові Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року у справі № 202/3043/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини встановлено, що згідно з вироком від 27 квітня 2018 року у справі № 234/16614/16-к, відповідач уночі приходив до місця проживання дітей, у присутності яких вчинив бійку з матір`ю та бабою дитини, намагався вкрасти дитину, суд апеляційної інстанції зазначив, що ці обставини викладені в описовій частині постанови, як стислий виклад позиції позивача, тому не є встановленою обставиною;

апеляційний суд не врахував, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) протилежної сторони, з яким апеляційний суд не погоджується;

апеляційний суд не звернув увагу, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо позбавлення батьківських прав враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини. Тобто, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності та не надав належної оцінки змісту вироку Краматорського міського суду Донецької області від 27 квітня 2018 року.

За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний та недостатньо вмотивований висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, в іншій частині судові рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року залишити без змін.

З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року в скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко