Справа № 173/2865/24
Провадження №2/173/233/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 листопада 2025 року м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі

головуючого судді Кожевник О.А.,

за участю секретаря судового засідання Голованьової К.С.,

розглянувши в приміщенні Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Відділу державної реєстрації Верхньодніпровської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

09.09.2024 до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Відділу державної реєстрації Верхньодніпровської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26 червня 2024 року позивач звернувся до державного реєстратора Відділу державної реєстрації Верхньодніпровської міської ради із заявою про реєстрацію права власності на земельну ділянку, яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 липня 2007 року. Однак, 28 червня 2025 року позивач отримав рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій, що й стало підставою для звернення до суду.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ справа надійшла в провадження судді Бурхана С.М.

Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Бурхана С.М. від 13.09.2024 прийнято заяву та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче засідання.

Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Бурхана С.М. від 23.12.2024 закрито підготовче судове засідання по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державний реєстратор Верхньодніпровської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку та справу призначено до судового розгляду.

Розпорядженням заступника керівника апарату суду № 63 від 29.04.2025 на підставі рішення зборів суддів № 4 від 08.04.2025 призначено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2025 справу розподілено судді Петрюк Т.М.

Розпорядженням керівника апарату суду № 480 від 17.06.2025 на підставі рішення ВРП від 05.06.2025 "Про звільнення судді ОСОБА_4 у відставку" призначено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2025 справу розподілено судді Кожевник О.А.

Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29.07.2025 справу прийнято до свого провадження та постановлено проводити розгляд справи зі стадії судового розгляду.

Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2025 року клопотання начальника відділу - державного реєстратора відділу державної реєстрації Верхньодніпровської міської ради задоволено частково. Замінено первісну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державного реєстратора Верхньодніпровської міської ради на належну третю особу державного реєстратора Відділу державної реєстрації Верхньодніпровської міської ради.

В судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Від представника третьої особи також надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника.

Відповідачі про розгляд справи повідомлені належним чином у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, розгляд справи просили здійснювати у їх відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечували.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що на підставі заповіту, посвідченого Водянською сільською радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області від 16 травня 2000 року, ОСОБА_1 державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку у розмірі 1/3 частини, площею 9,114 га, за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією відповідного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 липня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі № 2978.

ОСОБА_2 20 березня 2008 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 2974 від 20.08.2007 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 799122 площею 2,9173 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Водянської сільської ради, пай № 392/1. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 40.

Відповідно до копії Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 733121, ОСОБА_3 отримала у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 2976 від 20.08.2007 земельну ділянку площею 3,0162 га, яка розташована на території Водянської сільської ради, пай № 392/2, що підтверджується копією відповідного акту.

Судом встановлено, що померлій ОСОБА_5 земельна ділянка, що розташована на території Водянської сільської ради площею 9,114 га, належала на підставі Державного Акту на право приватної власності, серії ІІ-ДП № 113749, виданого на підставі рішення сесії Водянської сільської Ради народних депутатів № 94-15/ХХІІІ від 06 березня 2001 року.

Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером :01:031:0403 у розділі відомостей про суб`єктів права власності на земельну ділянку вказано ОСОБА_1 , що підтверджується також витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Судом встановлено, що 25 червня 2024 року позивач звернувся до державного реєстратора Відділу державної реєстрації Верхньодніпровської міської ради із письмовою заявою про реєстрацію права власності на земельну ділянку, однак рішенням № 73872472 від 28 червня 2024 року отримав відмову в проведенні реєстраційних дій, оскільки земельна ділянка площею 9,114 га розділена на три земельні ділянки, шляхом поділу якої інші два співвласники до 2013 року отримали на своє ім`я державний акт.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 1296 ЦК України також визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 3.1. Листа ВССУ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

З матеріалів справи встановлено, що рішенням державного реєстратора Відділу державної реєстрації Верхньодніпровської міської ради позивачу відмовлено в проведенні реєстраційних дій, оскільки земельна ділянка площею 9,114 га розділена на три земельні ділянки, шляхом поділу якої інші два співвласники до 2013 року отримали на своє ім`я державний акт.

Відповідно до вимог пунктів 9 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» до 1 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передавалися у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалася з видачою державних актів на право власності на земельні ділянки чи право постійного користування земельною ділянкою.

Пунктом 10 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що документи, якими посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набуття чинності цим Законом, є дійсними.

Отже відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 набули у власність земельну ділянку в частинах по 1/3 кожна до 2013 року, що позбавляє позивача можливості використати своє право на державну реєстрацію земельної ділянки, окрім як за рішенням суду.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Отже, позивачем обрано належний спосіб захисту цивільних прав та інтересів (визнання права власності), який узгоджується з положеннями статті 392 ЦК України та є найбільш ефективним у спірних правовідносинах.

Враховуючи вищезазначене, оскільки державний реєстратор відмовив у проведенні реєстраційних дій щодо спадкового майна позивача, останній, який прийняв спадщину, не має можливості реалізувати своє право на спадщину в іншому, ніж судовому порядку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору суд вважає необхідним покласти на позивача, так як судом не встановлено вини відповідачів, щодо порушення прав позивача.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Відділу державної реєстрації Верхньодніпровської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на земельну ділянку площею 3,1805 га, кадастровий номер: :01:031:0403 із цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Водянської сільської ради Кам`янського району, Дніпропетровської області.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ).

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення апеляційного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя: О.А. Кожевник