Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5314/25 Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.,

суддів Талько О.Б., Павицької Т.М.

з участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/5314/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Зосименка О.М.

в с т а н о в и в :

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики від 11.06.2020 у сумі 10 000,00 доларів США, а також судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 11.06.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики у простій формі у вигляді боргової розписки. Позивачем на виконання умов договору позики було надано відповідачу в борг кошти в розмірі 10000,00 доларів США. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язаний був повернути йому кошти до 10.07.2020. Проте, у визначений договором строк кошти не повернув, що і стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15 липня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 11.06.2020 у сумі 10 000,00 доларів США. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при винесені рішення було застосовано норми закону, які не підлягали до застосування, а також не було взято до уваги ряд обставин, які мали значення для справи тавинесення законного рішення. Зазначає, що суддя Богунського районного суду м. Житомира Зосименко О.М. як головуючий приймав участь у цивільній справі № 296/5648/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (розписка) від 28.04.2020 та ним було ухвалено рішення від 16.02.2023 року, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було задоволено повністю.

Разом з тим вказує, що суддею Богунського районного суду м. Житомира Зосименко О.М. було відкрито провадження у цій цивільній справі № 295/5314/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (розписка) від 11.06.2020 та ухвалено рішення про задоволення позову повністю, яке на даний час оскаржується.

Вважає, що ухвалення рішень з приводу однорідних правовідносини між тими самими сторонами, під головуванням одного і того ж самого судді, викликає у сторони відповідача сумнів у неупередженості та безсторонності суді при розгляді цієї справи.

На думку скаржника, в даному конкретному випадку головуючий суддя Зосименко О.М. не застосував норми ст. 36 ЦПК України про самовідвід, що є порушенням процесуального права.

Крім того, у розписці від 11.06.2020 чітко встановлений строк повернення позики - до 10.07.2020. Проте, будь-якої письмової чи усної вимоги з боку позивача ОСОБА_1 на протязі двох з половиною років до відповідача пред`явлено не було.

За таких обставин, посилання позивача на той факт, що позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це вважає необґрунтованою.

На переконання скаржника, при зверненні до суду позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки строк повернення відповідачем позивачу боргу в сумі 10 000,00 доларів США згідно розписки закінчився 10.07.2020 року. Позивач звернувся до суду 16.04.2025 року, що свідчить про той факт, що позивачем пропущені процесуальні строки на право звернення до суду з даною позовною заявою, передбачений ст. 258 ЦК України.

Із заявою про поновлення пропущених процесуальних строків позивач не звертався, причину пропущеного ним процесуального строку не вказав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість, а рішення суду першої інстанції без змін. На спростування доводів апеляційної скарги зазначає, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки відповідно до п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, цей строк продовжується на період дії воєнного або надзвичайного стану. Крім того, з 12.03.2020 по 30.06.2023 на території України діяв карантин, що також впливає на обчислення строків (Закон №540-ІХ, Постанова КМУ № 651 від 27.06.2023).

Разом з тим, в апеляційній скарзі апелянт не навів жодних конкретних обставин, які б свідчили про наявність підстав для самовідводу судді Зосименка О.М.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 11.06.2020 року ОСОБА_1 надав в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути у строк - 10.07.2020 року, що підтверджується розпискою (а.с.49).

Будь-яких доказів про повернення отриманих від позивача в борг коштів за договором позики, відповідач не надав.

Встановивши наведені обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу з відповідача, коли перебіг позовної давності звернення до суду було зупинено, та відповідачем не надано доказів повернення грошових коштів позивачу, що також підтверджується наявністю оригіналу боргової розписки у позивача.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (ст.526 ЦК України).

За нормами ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст.626 ЦК України договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

При цьому, згідно зі ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

На підставі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).

За приписами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.2 ст.640 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст.207 ЦК України).

Як визначено ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Суд першої інстанції правильно встановив, що на момент розгляду справи борг позичальником не повернуто, що підтверджується наявністю оригіналу боргової розписки у позикодавця, яку додано до матеріалів справи. Водночас, договір позики в судовому порядку не оспорювався, недійсним у встановленому законодавством порядку не визнавався.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання умов договору позики, а саме невиконання позичальником свого зобов`язання щодо повернення грошових коштів у встановлений договором строк, врахувавши ту обставину, що укладений між сторонами договір позики містить всі істотні умови, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , зазначивши відповідні мотиви.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо порушення вимог ст. 36 ЦПК України, оскільки справа розглянута повноважним складом суду, визначеним у встановленому законом порядку.

Посилання апелянта на розгляд тим самим суддею іншої справи між тими самими сторонами, але щодо іншого договору позики, не є підставою для відводу судді, оскільки рішення у тій справі стосується інших правовідносин та не свідчить про упередженість судді.

Крім того колегія суддів враховує, що відповідно до ч.4 ст. 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Так, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У ч. 1 ст.261 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що право на звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за Договором позики виникло після спливу строку, на який ця позика надавалась, тобто з 11 липня 2020 року

Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню та території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-ІХ від 30 березня 2020 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину».

Тобто строки, передбачені статтею 257 ЦК України (загальна позовна давність) продовжено на строк дії карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року відмінено з 24 год 00 хв 30 червня 2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 18 квітня 2025 року.

При цьому, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362. 559, 681, 728. 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Строк дії воєнного стану у подальшому неодноразово продовжувався і діяв на момент звернення до суду із даним позовом.

Законом України №4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності від 14 травня 2025 року виключено п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відповідно до якого в період дії воєнного стану перебіг позовної давності, визначений ЦК України, зупиняється на строк дії такого стану.

Колегія суддів, враховуючи факт продовження загального строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України, внаслідок введення карантину (п. 12 Перехідних положень ЦК України), а згодом воєнного стану (п. 19 Перехідних положень ЦК України) вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що загальний строк позовної давності в три роки для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики продовжено та позивачем не пропущено, є вірним.

У своєму рішенні суд першої інстанції послався на Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який втратив чинність 07 лютого 2019 року.

Разом з тим, таке посилання не вплинуло на правильність застосування норм матеріального права та не призвело до ухвалення судом неправильного рішення по суті спору.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо незаконності судового рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а судові рішення - законним та ґрунтуються на встановлених обставинах справи.

Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 липня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2025 року.

Головуючий Судді