ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 листопада 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/1961/24

Головуючий у першій інстанції Овчарик В.М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1858/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Національної поліції в Чернігівській області, Головне управління Державної казначейської служби у Чернігівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Головного управління Державної казначейської служби у Чернігівській області про стягнення моральної шкоди,-

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі за текстом ГУНП), Головного управління Державної казначейської служби у Чернігівській області (далі за текстом ДКСУ) про стягнення з Державного бюджету України на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що була завдана внаслідок протиправного притягнення до адміністративної відповідальності в розмірі 50 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що постановою про адміністративне правопорушення ГБВ №975473 від 21.01.2024 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 183 КУпАП.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23.04.2024 у справі №733/618/24 постанову про його притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП визнано протиправною та скасовано, рішення суду набрало законної сили 06.05.2024.

Позивач вказував, що внаслідок протиправних дій працівників поліції, які виразились в незаконному притягненні його до адміністративної відповідальності, йому завдана моральна шкода, що виразилась у постійному психологічному дискомфорті, стресі, погіршення якості життя, тривозі та почутті невпевненості щодо власного правового захисту.

Зазначав, що негативні емоції порушили його повсякденні звички, призвели до змін у його поведінці та взаємодії з близькими людьми, він зменшив свої соціальні контакти та змушений був зосередитись на вирішенні юридичних питань та долати негативні емоції, пов`язані з несправедливим переслідуванням.

ОСОБА_1 указував, що він, як особа з інвалідністю ІІ групи, мав підвищену вразливість до емоційних та фізичних стресів, тому ситуація, яка склалася, погіршила його загальний стан здоров`я.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19.03.2025 позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУНП, ДКСУ про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 6 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні позову в іншій частині вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення районного суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на його необґрунтованість, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не було належним чином враховано поведінку працівників поліції, які демонстрували упереджене та принизливе ставлення до ОСОБА_1 , особи з інвалідністю ІІ групи.

Заявник стверджує, що моральні страждання вплинули на його стан здоров`я, адже він має захворювання серцево-судинної системи, мало місце хірургічне втручання, а саме протезування артеріального клапану, що підтверджується випискою №2100.

Наголошує на тому, що поведінка представників державної влади принизила його гідність, викликала моральні страждання, а їх упередженість та презирливе ставлення створювали у нього відчуття безпорадності та відчуженості, що вплинуло на його моральний стан.

Уважає, що розмір стягнутої судом моральної шкоди у сумі 6 000,00 грн є недостатнім, таким, що не відповідає принципам справедливості і розумності та просить збільшити його розмір до 50 000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу Прилуцька окружна прокуратура просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення районного суду залишити без змін, як обґрунтоване, ухвалене з урахуванням засад виваженості, розумності, справедливості та співмірності.

Прокурор указує на те, що при ухваленні рішення судом враховано протиправність рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, витрачання останнім особистого часу на це, порушення звичного способу життя, характер моральних страждань, яких він зазнав, глибину та необхідність змін нормального життєвого стану та витрату часу на відновлення своїх прав.

ДКСУ у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Доводи відзиву зводяться до того, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції враховано документально підтверджені обставини справи, тривалість провадження у справі про адміністративне правопорушення, характер моральних страждань, яких зазнав позивач, їх глибину та необхідність змін нормального життєвого стану, а також витрат часу на відновлення своїх прав.

Відповідач зазначає, що оскільки виписка №2100 з медичної карти стаціонарного хворого відділення серцево-судинної хірургії від 27.02.2018 не була надана до суду першої інстанції, а позивач не надає доказів неможливості подання цієї виписки до районного суду з причин, що об`єктивно не залежали від нього, то необхідно відмовити позивачу у прийнятті цього доказу.

ГУНП у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Доводи відзиву зводяться до того, що провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито, на позивача не було накладено адміністративне стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, сам факт закриття провадження у відношенні позивача щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для її стягнення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що скасування постанови про накладення адміністративного стягнення через відсутність складу правопорушення, свідчить про те, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, що само по собі, поза розумним сумнівом, свідчить про те, що позивач від таких дій переніс негативні емоції, внаслідок чого було порушено звичний ритм його життя, що призвело до емоційних хвилювань, необхідності докладання додаткових зусиль для поновлення своїх прав та останній був вимушений доводити свою правоту у суді. Позивачем доведено, що пережиті ним негативні емоції досягли певного рівня страждань, у зв`язку з чим йому була завдана моральна шкода незаконним рішенням уповноваженої особи державного органу. З урахуванням засад виваженості, розумності, справедливості та співмірності судом першої інстанції визначено розмір моральної шкоди у сумі 6 000,00 грн.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання безстроково, що підтверджується копіями довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №062263 від 03.05.2018 та пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 від 19.09.2018 (а.с. 8, 9).

21.01.2024 інспектором з реагування патрульної поліції відділення поліції №2 м. Ічня Прилуцького районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області Ляшенко Володимиром Сергійовичем складено постанову ГБВ №975473 по справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП, притягнуто до адміністративної відповідальності і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850,00 грн на користь держави (а.с. 10).

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23.04.2024 постанову інспектора з реагування патрульної поліції відділення поліції №2 м. Ічня Прилуцького районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області Ляшенка Володимира Сергійовича серії БВ №975473 від 21 січня 2024 року про накладення адміністративного стягнення, складену на ОСОБА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП скасовано, а провадження у справі - закрито. При постановленні рішення суд виходив з того, що відповідачі не надали суду достатніх та належних доказів на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови, а також не подали жодного доказу на підтвердження факту порушення позивачем вимог закону, необхідного для прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП, тоді як обов`язок доказування в даному випадку законом покладено на відповідачів, за таких обставин не можна вважати, що ОСОБА_1 , повідомляючи поліцію про вказану ним вище інформацію, усвідомлював, що вона є неправдивою, і бажав незаконного виїзду на місце виклику працівників цієї

Апеляційному суду ОСОБА_1 надано виписку із медичної картки стаціонарного хворого відділення серцево-судинної хірургії Чернігівської міської лікарні №2 від 27.02.2018, відповідно до якої ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 13.02.2018 по 27.02.2018 (а.с.188).

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частин 1, 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Статтями 19, 56 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі пункту 2 частини першої статті 1 зазначеного Закону в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Тобто здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

У даній справі підставою для відшкодування шкоди є закриття щодо позивача справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Діями працівників поліції позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення свідчить про те, що останнього притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України та статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і не є у залежності від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу та, чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.09.2021 у справі № 166/1222/20 зазначено, що у справі, яка переглядається, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у вищезгаданій постанові від 10.10.2019 у справі №569/1799/16-ц, апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Так, статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

На відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст. 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постановах від 12.03.2019 у справі №920/715/17, від 10.10.2018 у справі №640/3837/17, від 04.07.2018 у справі № 638/14260/16, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, оскільки звернення ОСОБА_1 до суду було обумовлене незаконністю його притягнення до адміністративної відповідальності, тобто, незаконністю дій працівника поліції по складанню стосовно позивача постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, з урахуванням положень статей 1, 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» він має право на відшкодування моральної шкоди, адже, закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що його притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а відшкодування шкоди здійснюється незалежно від вини.

Отже суд першої інстанції правильно встановив наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди.

Відповідно до висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

Відповідно до висновків, сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 4, ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 (провадження № 14-298цс18) зазначено, що розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Оцінивши рівень страждань та приниження позивача, взявши до уваги обставини справи, які свідчать про мотиви протиправних дій відповідача, їх інтенсивність та тривалість, наявність негативних емоцій, які заподіяли моральну шкоду, завдану йому незаконним притягненням до адміністративної відповідальності шляхом винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення, апеляційний суд приходить до висновку, що визначений судом розмір відшкодування у сумі 6 000,00 грн відповідає принципам розумності, справедливості та виваженості, є пропорційним до розміру заподіяних ОСОБА_1 душевних страждань.

Твердження апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було належним чином враховано поведінку працівників поліції, які демонстрували упереджене та принизливе ставлення до ОСОБА_1 , особи з інвалідністю ІІ групи, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано доказів такої поведінки.

Посилання позивача на захворювання серцево-судинної системи та хірургічне втручання у 2018 році, що підтверджується випискою №2100, не може бути доказом погіршення стану здоров`я позивача саме внаслідок винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення відносно нього. При цьому виписка №2100 з медичної карти стаціонарного хворого відділення серцево-судинної хірургії від 27.02.2018 щодо перебування позивача на стаціонарному лікуванні подана після ухвалення рішення судом першої інстанції, у зв`язку із чим не була предметом його дослідження.

Так, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (статті 367 ЦПК України). Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Позивач не надав доказів на підтвердження поважності причин неподання виписки №2100 з медичної карти стаціонарного хворого відділення серцево-судинної хірургії від 27.02.2018 та не заявив в апеляційній скарзі клопотання про прийняття цього документу.

З указаного вбачається, що позивачем не доведено факту неможливості подання вказаного доказу до суду першої інстанції, у зв`язку з чим відсутні підстави для його прийняття на стадії апеляційного провадження.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів уважає, що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим, згідно зі ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19.03.2025 без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

Н.В. Шитченко