ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 626/1016/25 Головуючий суддя І інстанції Дудченко В. О.
Провадження № 22-ц/818/3244/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пілігрома Петра Олександровича на ухвалу Красноградського районного суду Харківської області від 04 квітня 2025 року по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вартості майна,-

В С Т А Н О В И В :

У квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Красноградського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь вартість втраченого майна у розмірі 1537956,04 грн.

Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 04 квітня 2025 року цивільну справу передано за підсудністю до Комінтернівського районного суду м. Харкова .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Пілігрім П.О. просить зазначену ухвалу суду скасувати та справу направити для продовження розгляду.

Скарга мотивовано тим, що апелянт звернувся до Красноградського районного суду з позовом до ОСОБА_2 оскільки остання відмовляється повертати майно апелянту у добровільному порядку та вказує на відсутність майна апелянта за адресою виконання договору АДРЕСА_1 , 2-П у зв`язку з чим, з підстав визначених договором за законом, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, шляхом стягнення вартості майна, яке відповідач відмовляється повернути.

Вказує, що позивач звернувся до суду із позовом про стягнення вартості майна за місцем виконання договору відповідального зберігання, що відповідає вимогам ч.8 ст.28 ЦПК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 2 ст. 369 ЦПК України, з огляду на те, що позивачем подано апеляційну скаргу на ухвалу про повернення заяви заявникові, оскарження якої передбачено п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду не відповідає.

Передаючи справу за територіальною підсудністю до Комінтернівського районного суду м.Харкова, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Відповідач ОСОБА_2 , проживає за адресою АДРЕСА_2 .

Суд вважав, що відсутні підстави для застосування альтернативної підсудності відповідно до ст. 28 ЦПК України, які б дозволили позивачу обирати підсудність в Красноградському районному суді Харківської області. Суд також виходив із того, що спір про стягнення коштів безпосередньо не пов`язаний з місцем виконання договору, оскільки предметом спору є вимоги про стягнення коштів, а не спір про повернення майна за вказаною в договорі адресою. У зв`язку з цим не підлягає застосуванню частина 8 статті 28 ЦПК України незалежно від того, чи зазначене в договорі місце виконання, чи ні.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.

За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч. 1, 2 ст. 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Виняток із вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).

За приписами частини 8 статті 28 ЦПК України позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2 в обґрунтування якого зазначив, що згідно до договору відповідального зберігання від 16.02.2022 року, укладеного між сторонами, місце виконання договору є АДРЕСА_1 . Предметом даного договору є збереження майна, яке передано відповідачу на зберігання відповідно до акту прийому-передачі, проте відповідач відмовляється його повертати у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача вартість цього майна у розмірі 1537956,04 грн.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч вказаній нормі цивільного процесуального права суд першої інстанції при вирішенні питання щодо територіальної підсудності розгляду цього спору не звернув уваги, що за згідно до змісту вказаного договору та з урахуванням змісту спірних правовідносин виконання цього договору відбувається за місцезнаходженням кредитора та місцезнаходженням майна, вартість якого позивач просить суд стягнути на його користь.

Так, відповідно до статті 532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.

Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться:

3) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання;

4) за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання.

Отже доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги те, що умовами договору передбачено, що виконання зобов`язання за договором має здійснюватися за місцем знаходження майна АДРЕСА_1 , - знайшли своє підтвердження, оскільки спір стосується стягнення коштів за договором зберігання та умовами договору його виконання також передбачено за визначеним у договорі місцем його тимчасового зберігання, які у даному випадку збігають з місцезнаходження кредитора позивача у даній справі, а тому згідно правил альтернативної підсудності підсудна саме тому суду, до якого він звернувся, а не за місцезнаходженням відповідачки, як помилково вважав суд першої інстанції.

Оскільки ухвала районного суду постановлена без додержанням норм матеріального та процесуального права, тому колегія суддів відповідно до ст. 379 ЦПК України вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу скасувати, з направленням справи для подальшого розгляду.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пілігрома Петра Олександровича задовольнити.

Ухвалу Красноградського районного суду Харківської області від 04 квітня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 11 листопада 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді Ю.М.Мальований.

О.Ю.Тичкова.