ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року

м. Харків

справа № 645/6062/24

провадження № 22-ц/818/3561/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2025 року в складі судді Спесивцева О.В.,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Мирось К.В., звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просив: визнати за позивачем та відповідачем право власності по частці за кожним на житлову квартиру загальною площею 72,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; визнати за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частці за кожним на нежитлове приміщення загальною площею 2,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , 4 поверх № IV в житловому будинку літ. А-9, як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; сплату судових витрат покласти на відповідача по справі.

Позовна заява мотивована тим, що 08.07.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (актовий запис №2024). Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.04.2024 року у справі №645/4691/23 (провадження №2/641/652/2024) розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 08.07.2017 року у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (актовий запис №2024). Позивач вказує, що за час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем було набуто за спільні кошти наступне нерухоме майно: -квартира загальною площею 72, 2 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві власності на ім`я ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 16.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Петриченко Ольгою Олександрівною, зареєстрованого у реєстрі за №7114; -нежитлове приміщення загальною площею 2,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , 4 поверх № IV в житловому будинку літ. А-9, зареєстроване на праві власності на ім`я ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 03.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ільїною Ілоною Миколаївною, зареєстрованого в реєстрі за №2626. Зазначив, що з урахуванням припинення між позивачем та відповідачем шлюбних відносин на підставі судового рішенням, що не тягне за собою автоматичного припинення права спільної сумісної власності подружжя, позивач має намір вирішити питання щодо належного оформлення свого майнового права на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 (4 поверх № IV в житловому будинку літ. А-9), шляхом визначення в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, свого права власності на 1/2 частку майнових прав на вищевказане нерухоме майно. Оскільки в позасудовому порядку сторонам не вдалося вирішити питання щодо поділу вказаного вище майна, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири загальною площею 72,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири загальною площею 72,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки нежитлового приміщення загальною площею 2,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , 4 поверх № IV в житловому будинку літ. А-9, як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки нежитлового приміщення загальною площею 2,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , 4 поверх № IV в житловому будинку літ. А-9, як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 15140 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити частково, а саме: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку житлової квартири АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частку житлової квартири АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , 4 поверх № ІV в житловому будинку літ. А-9; у задоволенні інших позовних вимог позивача відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у суді першої інстанції відповідачем заявлялося, що наявні підстави задля відступу від засади рівності часток подружжя у спільному набутому майні шляхом збільшення частки майна відповідача. Це було обґрунтовано наступними фактами: 1) Разом з відповідачем проживає малолітній син; 2) Розмір аліментів на малолітнього сина недостатній для забезпечення його фізичного та духовного розвитку;

3) Відповідач є особою з інвалідністю, а отже не має змоги працювати. Суд повністю відкинув кожен з аргументів відповідача, здійснив неповне з`ясування обставин, у зв`язку з чим прийшов до хибних висновків.

Посилалася на те, що дитина проживає разом з відповідачем, вартість витрат на утримання дитини в Нідерландах суттєво перевищує той обсяг аліментів, що наразі стягуються з позивача згідно з судовим наказом. Це створює ситуацію, в якій дитина не може бути забезпечена відповідно до її вікових потреб, рівня життя в країні її фактичного проживання та загальновизнаних стандартів виховання. Факт наявності III групи інвалідності унеможливлює для відповідача повноцінну трудову діяльність, тобто, це і є тією поважною

причиною, внаслідок якої відповідач не має самостійного заробітку чи доходу. Це, в свою чергу, вимагає додаткової підтримки, зокрема в частині витрат на утримання дитини.

Враховуючи наведені обставини, вважає, що існують підстави задля відступу від засади рівності часток подружжя у спільному набутому майні шляхом збільшення частки майна відповідача. На переконання апелянта, підставою апеляційного оскарження в даній справі є те, що рішення суду прийняте внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а тому рішення має бути скасоване та ухвалено нове.

Представником позивача подно відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що судом першої інстанції було правильно надано оцінку всім обставинам справи, а зазначаючи про неповноту судового розгляду, відповідач не погоджується виключно з тим, що судом не визнано доказом та не взято до уваги її висловлювання. Стверджує, що відповідач не довела неможливості здійснювати трудову діяльність. Повідомляє про розгляд Слобідським районним судом м.Харкова цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, яким встановлено відсутність нагальних та необхідних підстав вважати ОСОБА_2 такою, що потребує матеріальної допомоги. Додає копію рішення Слобідського районного суду м.Харкова від 30.05.2025, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Вважає рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 03.04.2025 без змін.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належних доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя відповідачем не надано, тому підлягає поділу з огляду на правила рівності часток подружжя в спільному майні по 1/2 частини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 08.07.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (актовий запис №2024) (а.с.96)

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 .

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.04.2024 року у справі №645/4691/23 (провадження №2/641/652/2024) розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 08.07.2017 року у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №2024 (а.с.14-15).

17.10.2024 року Комінтернівським районним судом м. Харкова у справі №641/7224/24 було видано судовий наказ про стягнення з позивача на користь відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 14 жовтня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 16.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Петриченко О.О. та зареєстрованим в реєстрі за №7114, ОСОБА_2 належить на праві власності квартира загальною площею 72,2 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав (а.с.16-17).

Також, відповідно до Договору купівлі-продажу від 03.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ільїною І.М., зареєстрованого в реєстрі за №2626, ОСОБА_1 належить на праві власності нежитлове приміщення загальною площею 2,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , 4 поверх № IV, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав (а.с. 18-19).

Позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому просить визнати на ним та відповідачем право власності по частці за кожним на вказані вище житлову квартиру та нежитлове приміщення, як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Сторони не заперечують, що спірне нерухоме майно (квартира 72,2 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення загальною площею 2,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , 4 поверх № IV в житловому будинку літ. А-9) є спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з тим відповідач зазначає, що наявні підстави задля відступу від засади рівності часток подружжя у спільному набутому майні шляхом збільшення частки майна відповідача, а саме визнати за нею право власності на 2/3 частку житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 та право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , 4 поверх № ІV в житловому будинку літ. А-9.

Згідно наданої відповідачем копії довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ №208797, відповідачу з 20.11.2013 року встановлена ІІІ група інвалідності, причина захворювання опорно-рухомого апарату. У графі рекомендовані заходи по відновленню працездатності зазначено: «преподаватель без дополн нагрузок» (а.с.93-94).

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.

Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 534/1017/20.

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22).

Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

За змістом статті 70 СК України, статті 372ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини 1, 2, 4 статті 71 СК України).

Відповідно до частини другої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Аналіз наведених вище норм сімейного законодавства України дає підстави для висновку про те, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріальне забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 надав роз`яснення щодо підстав для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно. Зокрема, зазначено, що обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).

В якості негативних обставин (частина друга статті 70 СК України) законодавець на рівні СК України передбачив орієнтовний їх перелік (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя.

Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей) чи рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості зі сплати аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним з батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним з батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей).

За наявності позитивних обставин (частина третя статті 70 СК України) суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, з яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки у праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначені аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені, але необхідні витрати.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За правилами частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, з 08.07.2017 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 .

Шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з матір`ю, що не заперечується сторонами.

Сторони не спростовували поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру та нежитлове приміщення.

Колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що наявність підстав для відступу від рівності часток повинна була довести ОСОБА_2 , однак обставин, які б могли виступати підставами для збільшення частки відповідача у спірному майні, судом не встановлено.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 не довела належними, достатніми та допустимими доказами того, що ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Під ухиленням від виконання зобов`язання варто розуміти такі дії чи бездіяльність з боку боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним рішення суду, за наявності при цьому можливостей вчинити дії в порядку його виконання та за відсутності об`єктивних обставин, які перешкоджають виконанню. Проте, особа, яка має невиконані зобов`язання,не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Доказів того, що аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), які було стягнуто з позивача, недостатні для забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини сторін у справі, відповідачем не надано. При цьому, саме за заявою відповідача про видачу судового наказу було стягнуто з позивача аліменти на утримання дитини. Отже, саме відповідач, звертаючись до суду встановила той розмір аліментів, який було стягнуто судовим наказом. Доказів звернення до суду із позовом про збільшення розміру аліментів відповідачем не надано. Крім того, ОСОБА_2 не заперечує, що заборгованість по аліментам у позивача відсутня.

Матеріали справи не свідчать про ухилення ОСОБА_1 від участі в утриманні дитини.

Між тим, проживання дитини з ОСОБА_2 , з огляду на встановлені судами обставини та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наданий акт огляду МСЕК серії 10 ААБ №208797, згідно якого відповідачу з 20.11.2013 року встановлена ІІІ група інвалідності, свідчить про можливість трудової зайнятості відповідача з урахуванням визначених особливостей. Факт встановлення 3-ї групи інвалідності ОСОБА_2 не є підставою для відступу від засад рівності часток подружжя.

Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного нерухомого майна, відповідачем не доведено.

Отже, при вирішенні цього спору судом не було встановлено обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, для відступу від засад рівності часток подружжя.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя щодо спірного майна не спростовано, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до статті 70 СК України відсутні, унаслідок чого спірне майно є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому належить їм у рівних частках.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно достатті 375 ЦПК Україниє підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно достатті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положеннястатті 141 ЦПК Українита керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи в апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина