Провадження № 22-ц/801/2208/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 рокуСправа № 127/12167/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В, П.,

з участю секретаря судового засідання: Ходакової М. Г.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Дернової В. В. у справі за позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначало, що відповідно до укладеного з АТ «Альфа Банк», назву якого було змінено на АТ «СЕНС БАНК», кредитного договору № 631859945 від 16.10.2021 року, відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем ОСОБА_1 , станом на 09.02.2025 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 244 461,49 грн., з яких: 161 887,50 грн. прострочене тіло кредиту, 82 074,01 грн. відсотки за користування кредитом, 499,98 грн. овердрафт (несанкціонована заборгованість), яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь, а також просив стягнути судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» заборгованість за кредитним договором № 631859945 від 16.10.2021 року у розмірі 115 866,11 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі АТ «СЕНС БАНК» просить зазначене рішення суду скасувати через неправильну оцінку судом доказів і невірно встановлені обставини, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо строку договору, неможливості банком прийняти рішення щодо пролонгації відновлювальної кредитної лінії. Право банку самостійно приймати рішення щодо продовження дії відновлювальної кредитної лінії, припинення її дії тощо прямо передбачено умовами договору з умовами якого погодилась відповідач. Зазначаємо, що відповідач не зверталась до банку з заявою про анулювання відновлювальної кредитної лінії, як це передбачено п. 3.4.14 договору. Відтак, банк має право протягом строку дії відновлювальної кредитної лінії самостійно змінити строк дії відновлювальної кредитної лінії, продовжити строк дії відновлювальної кредитної лінії або припинити строк її дії згідно з умовами договору. Окрім того, судом не надано оцінки тому ,що відповідач після надання їй можливості використання кредитних коштів, будучи обізнаною про порядок погашення заборгованості, неодноразово здійснювала як видаткові операції (оплату за товари та послуги, зняття готівкових коштів тощо) так і операції з внесення коштів на рахунок для погашення заборгованості, погашення відсотків за користування кредитними коштами, тощо. Таким чином, зробивши документ сформований в системі «Електронний суд» 14.09.2025 13 часткову оплату з метою виконання умов договору, Симоненко вчинила конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за кредитним договором.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно укладеного з позивачем АТ «Альфа Банк» кредитного договору № 631859945 від 16.10.2021 року, ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку ,зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Вказаний кредитний договір складається з Акцепту- пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» (публічної пропозиції).

У подальшому АТ «Альфа Банк» було змінено найменування на АТ «СЕНС БАНК».

Згідно п. 3.4.2 Додатку 4 договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» (публічної пропозиції), строк користування лімітом кредитної лінії 365 днів, з моменту отримання клієнтом права використання коштів відновлювальної кредитної лінії з можливістю пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії (за умови прийняття банком рішення про пролонгацію).

Спірний кредитний договір було укладено 16.10.2021 року, коли і відбулося перше використання коштів, що підтверджується випискою по рахунку з кредитною карткою World Debit Mastercard за період з 16.10.2021 до 09.02.2025 року (а.с. 21-26), тому строк користування лімітом кредитної лінії сплив 16.10.2022 року. При цьому, матеріали справи не містять рішення банку про пролонгацію дії відновлювальної кредитної лінії.

Згідно п. 3.4.15 Додатку 4 Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» (публічної пропозиції), після закінчення строку дії відновлювальної кредитної лінії, який визначається відповідно до умов п.3.4.2. Розділу І цього Додатку №4, банк має право продовжити строк дії відновлювальної кредитної лінії у попередньому розмірі та на такий самий строк, але не більше строку дії договору, у разі наявності таких сукупних обставин, як: сумлінне та точне дотримання клієнтом умов договору; та відсутності письмової заяви клієнта щодо анулювання відновлювальної кредитної лінії.

Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с.27), відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язання згідно умов кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 16.10.2022 року, виникла заборгованість у розмірі 115 866,11 грн. (включаючи овердрафт несанкціоновану заборгованість у розмірі 3 300,85 грн.) Таким чином,умова щодо сумлінного та точного дотримання клієнтом умов договору останнім дотримана не була, що виключало прийняття банком рішення про пролонгацію дії відновлювальної кредитної лінії.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, згідно якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення,а тому вважав, що позов підлягає частковому задоволенню у розмірі 115 866,11 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково дійшов висновку щодо строку договору, щодо неможливості банком прийняти рішення щодо пролонгації відновлювальної кредитної лінії, є безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Згідно ч.ч.1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною4 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття «зобов`язання» міститься у ч1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Згідно зі ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-249цс15, та зроблено висновок, що: «…за змістом статті 526, ч.1 ст. 530, ст. 610 та ч.1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно ч.1 ст.1048 та ч.1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, що регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч.5 ст.261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до п. 3.4.2 Додатку 4 договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» (публічної пропозиції), строк користування лімітом кредитної лінії 365 днів, з моменту отримання клієнтом права використання коштів відновлювальної кредитної лінії з можливістю пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії (за умови прийняття банком рішення про пролонгацію).

Спірний кредитний договір було укладено 16.10.2021 року, коли і відбулося перше використання коштів, що підтверджується випискою по рахунку з кредитною карткою World Debit Mastercard за період з 16.10.2021 до 09.02.2025 року (а.с. 21-26), тому строк користування лімітом кредитної лінії сплив 16.10.2022 року. При цьому, матеріали справи не містять рішення банку про пролонгацію дії відновлювальної кредитної лінії.

Згідно п. 3.4.15 Додатку 4 Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» (публічної пропозиції), після закінчення строку дії відновлювальної кредитної лінії, який визначається відповідно до умов п.3.4.2. Розділу І цього Додатку №4, банк має право продовжити строк дії відновлювальної кредитної лінії у попередньому розмірі та на такий самий строк, але не більше строку дії договору, у разі наявності таких сукупних обставин, як: сумлінне та точне дотримання клієнтом умов договору; та відсутності письмової заяви клієнта щодо анулювання відновлювальної кредитної лінії.

Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с.27), відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язання за умовами кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 16.10.2022 року виникла заборгованість у розмірі 115 866,11 грн. (включаючи овердрафт несанкціоновану заборгованість у розмірі 3 300,85 грн.), тобто, умова щодо сумлінного та точного дотримання клієнтом умов договору дотримана не була, що виключало прийняття банком рішення про пролонгацію дії відновлювальної кредитної лінії.

У постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16, та уточнила власний правовий висновок щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.

Крім того, у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Позовні вимоги про стягнення процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивачем Акціонерним товариством «СЕНС БАНК» не заявлялися, проте останнє не позбавлене можливості скористатися таким правом у майбутньому.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Враховуючи викладене,колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про наявність спірних правовідносин між сторонами, які належать до договірних зобов`язань, а саме випливають із кредитного договору, встановив, що права позивача відповідачем порушені, а тому вони підлягають захисту, тобто ,позов підлягає частковому задоволенню у розмірі 115 866,11 грн.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а в основному зводяться до невірного тлумачення норм матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих доводів, що містили б інформацію щодо предмета доказування і спростовували б висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містять.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

В. П. Рибчинський