Справа № 161/5359/25
Провадження № 2-др/161/88/25
10 листопада 2025 року м. Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого - судді Смоковича М.В.,
при секретарі судового засідання - Хилько О.В.,
представника відповідача Матвійчук А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку заяву позивача ОСОБА_1 , подану через своїх представників - адвокатів Восковського Юрія Олеговича, Сорокопуда Миколу Олександровича про ухвалення додаткового судового рішення в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фуді-Кейтеринг» про визнання протиправним і скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку та моральної шкоди, -
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.09.2025 року в цивільній справі № 161/5359/25 позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фуді-Кейтеринг» про визнання протиправним і скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку та моральної шкоди задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ № 130-к/тр від 19.02.2025 року про припинення трудового договору (контракту), яким ОСОБА_1 було звільнено з посади укладальника-пакувальника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фуді-Кейтеринг». Поновлено ОСОБА_1 на посаді укладальниці-пакувальниці Товариства з обмеженою відповідальністю «Фуді-Кейтеринг». Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фуді-Кейтеринг» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 105220 грн. 64 коп., за вирахуванням податків та обов`язкових платежів. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фуді-Кейтеринг» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000 грн. 00 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У судовому засіданні, яке відбувалося 25.08.2025 року, представник позивача адвокат Сорокопуд М.О., повідомив суд, що стороною позивача, у визначеному ч. 8 ст. 141 ЦПК України порядку, буде подано докази на підтвердження розміру витрат, які його довіритель поніс у зв`язку з розглядом даної справи.

01.10.2025 року позивачем ОСОБА_1 , через своїх представників - адвокатів Восковського Ю.О., Сорокопуда М.О. було подано до суду заяву про компенсацію понесених судових витрат (ухвалення додаткового судового рішення). В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що у зв`язку з розглядом справи № 161/5359/25, понесла витрати на правничу допомогу в сумі 10000 грн.

03.11.2025 року до суду від представника відповідача надійшли заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просить у задоволенні заяви відмовити в повному обсязі. Свої заперечення обґрунтовує тим, що стороною позивача в установленому порядку не було зроблено заяви, що передбачена ч. 8 ст. 141 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, а заявлена до стягнення сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною зі складністю справи та наданими послугами. Крім цього, в даних запереченнях представник відповідача просить винести окрему ухвалу відносно адвокатів Восковського Ю.О. та Сорокопуда М.О. за фактом підробленнями останніми відомостей про надану професійну правничу допомогу та її оплату шляхом внесення неправдивих даних до актів прийому наданих послуг з професійної правової допомоги, яку направити для відповідного реагування до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Волинської області, а в частині адвоката Сорокопуда М.О., ще й до Головного управління ДПС У Волинській області, Луцької ДПІ (м. Луцька) для перевірки, правової оцінки та відповідного реагування за фактом оподаткування доходів адвоката за правилами, призначеними для підприємців, що надають побутові послуги населенню.

В судове засідання позивач, рішення підтримують та просять її задовольнити.

Представник відповідача Матвійчук А.О. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення заяви та просила в її задоволенні відмовити з підстав, які зазначені в письмових запереченнях, які були подані до суду 03.11.2025 року. Також, представником відповідача було підтримано клопотання про винесення відносно представників позивача адвокатів Восковського Ю.О., Сорокопуда М.О. окремої ухвали.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи та заяву про ухвалення додаткового рішення, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення або/чи не вирішено питання про судові витрати.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Із наведеного вище слідує, що сторона, яка заявляє вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язана надати відповідні докази, які у причинно-наслідковому зв`язку підтверджують затрачений час на правову допомогу, надану в справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та фактичну передачу виконаних адвокатом робіт, які, зокрема, можуть міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Судом встановлено, що між адвокатом Восковським Ю.О. та позивачем ОСОБА_1 28.04.2024 року було укладено Договір про надання правової допомоги.

Як вбачається із акту прийому наданих послуг з професійної правової допомоги від 26.09.2025 року, адвокатом Восковським Ю.О. було надано своєму клієнту правничі послуги, загальна вартість яких становить 5000,00 грн., а саме: 1. ознайомлення з ситуацією клієнта, надання консультацій; 2. Подальші консультації, супровід справи; 3. написання процесуальних документів, подання запитів; 4. Участь у 4 (чотирьох) судових засіданнях.

Крім цього, судом встановлено, що між адвокатом Сорокопудом М.О. та позивачем ОСОБА_1 02.07.2025 року було укладено Договір про надання правової допомоги.

Як вбачається із акту прийому наданих послуг з професійної правової допомоги від 26.09.2025 року, адвокатом Сорокопудом М.О. було надано своєму клієнту правничі послуги, загальна вартість яких становить 5000,00 грн., а саме: 1. ознайомлення з ситуацією клієнта, надання консультацій; 2. Подальші консультації, супровід справи; 3. Участь у 2 (двох) судових засіданнях.

Також, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача були надані квитанція до прибуткового касового ордеру № 1 від 13.05.2025 року, виданої ОСОБА_2 , відповідно до якої останнім було прийнято від ОСОБА_1 , на підставі договору від 28.04.2025 року, 5000,00 грн. та квитанція до прибуткового касового ордеру № 1 від 02.07.2025 року, виданої Сорокопудом М.О., відповідно до якої останнім було прийнято від ОСОБА_1 , на підставі договору від 02.07.2025 року, 5000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд також виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Також, суд наголошує на такому.

Так, внаслідок запровадження з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, які наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України за наявності клопотання іншої сторони.

До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.09.2021 року при розгляді справи № 160/12268/19.

Врахувавши конкретні обставини цієї справи, суд дійшов переконання, що зазначені стороною позивача витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру з огляду на підготовку лише одного процесуального документа - позовної заяви в справі, яка є нескладною, що виникає з трудових відносинах робітника та роботодавця. Обсяг наданих адвокатами послуг не є великим. В зв`язку з таким суд вважає, що справедливо буде відшкодувати позивачу за рахунок відповідача 4000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.09.2025 року в цивільній справі № 161/5359/25 позовні вимоги позивача ОСОБА_1 були частково задоволені судом, а саме: немайнові вимоги останньої були задоволенні в повному обсязі, тоді як майнові вимоги задоволені частково, а саме у розмірі 107220 грн. 64 коп., тоді як заявлено було у розмірі 115220 грн. 64 коп.

Таким чином, враховуючи результат вирішення спору, керуючись ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 3722,27 грн. (107220,64:115220,64*4000,00).

Щодо клопотання представника відповідача про винесення окремої ухвали відносно адвокатів Восковського Ю.О. та Сорокопуда М.О., суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Згідно ч. 2 ст. 262 ЦПК України суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

Окрема ухвала суду - це процесуальне судове рішення, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Отже, підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає.

Згідно з ч. 5 ст. 262 ЦПК України, в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 262 ЦПК України не встановлено процесуального обов`язку суду постановляти окрему ухвалу. Постановлення окремої ухвали є правом суду у разі встановлення судом підстав для окремої ухвали.

Суд також зауважує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

За загальним правилом розгляд цивільної справи по суті має завершуватись вирішенням ініційованого позивачем спору в спосіб ухвалення судом рішення про задоволення (повне, часткове) чи відмову у задоволенні позову або врегулюванням спору між сторонами.

Разом із тим процесуальний закон надає можливість особі, яка звернулась із відповідним позовом до суду, припинити судовий процес за власною ініціативою шляхом подання заяви про залишення позову без розгляду або заяви про відмову від позову чи заяви про закриття провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі №438/610/14-ц вказано, що постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.

У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року в справі №761/32388/13-ц зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.

Інститут окремої ухвали направлений на реагування суду у тих випадках, коли порушення закону настільки очевидне, зухвале та систематичне, що не дозволяє суду бути інертним до таких порушень і спонукає до ефективних дій, втіленням яких має бути окрема ухвала (пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 990/131/22 (провадження № 11-137заі23).

Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.

У той же час суд враховує, що окрема ухвала є реакцією на ті порушення, що не усуваються рішенням суду, а також на причини й умови вчинення порушень, щоб запобігти їх повторенню у майбутньому.

Оскільки реалізація правового механізму, передбаченого нормою статті 262 ЦПК України, є правом суду, а не його обов`язком, та можлива виключно у випадку грубого порушення закону, чого встановлено не було, законних підстав для постановлення окремої ухвали судом не вбачається.

Представником відповідача у заявленому клопотанні, на переконання суду, не наведено достатніх підстав та аргументів для постановлення окремої ухвали і судом не встановлено достатніх даних для висновку про наявність порушень законодавства, які містять ознаки правопорушення, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 141, 247, 259, 262-265, 270, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фуді-Кейтеринг», Нетюхайла Анатолія Івановича про постановлення окремої ухвали в порядку ст. 262 ЦПК України відносно адвокатів Восковського Юрія Олеговича, Сорокопуда Миколи Олександровича - відмовити.

Заяву позивача ОСОБА_1 , подану через своїх представників - адвокатів Восковського Юрія Олеговича, Сорокопуда Миколу Олександровича про ухвалення додаткового судового рішення - задовольнити частково.

Постановити додаткове рішення в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фуді-Кейтеринг» про визнання протиправним і скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку та моральної шкоди.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фуді-Кейтеринг» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на правничу допомогу в сумі 3722 (три тисячі сімсот двадцять дві) грн. 27 коп.

В іншій частині заяви - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фуді-Кейтеринг», адреса місцезнаходження: 43023, Волинська область, м. Луцьк, вул. Захисників України, буд. 2, .

Повний текст додаткового рішення складений 10.11.2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області М.В. Смокович