КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 759/1983/24 Головуючий у суді І інстанції: П`ятничук І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської гімназії східних мов №1, начальника Управління освіти Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації Сукенникова Олексія Вячеславовича про визнання фактів мобінгу,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Київської гімназії східних мов №1, начальника Управління освіти Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації Сукенникова Олексія Вячеславовича про визнання фактів мобінгу, яким просила визнати по відношенню до ОСОБА_1 факту мобінгу Київської гімназії східних мов № 1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 15.08.1988 року працює у Київській гімназії східних мов № 1 вчителем японської мови.

Зазначає, що вона зазнає зі сторони директора Київської гімназії східних мов № 1 Проскури О.І., заступника директора з навчально-виховної роботи ОСОБА_13. та інших колег, які заподіюють їй моральну шкоду.

Вказала, що вчинення факт щодо вчинення відносно неї мобінгу, свідчить те, що з 21.08.2023 року для неї однієї з трудового колективу встановлено індивідуальний графік роботи, в якому тривалість роботи на канікулах, суперечить чинному законодавству. На її неодноразові прохання скласти новий зручніший графік шляхом ущільнення занять та надання методичного дня відповіді так і не отримала.

Крім того, зазначила, що у вересні 2023 року їй було здійснено перерахунок заробітної плати за серпень місяць та було відраховано заробітну плату за 1 робочий день.

Окрім того, вказала, що у серпні 2023 року заступником директора ОСОБА_13. було надано їй завдання створити програму з вивчення японської мови у 10-11 класах, яку нею було надано ОСОБА_13. 18.10.2023 року, однак програму так затверджено не було, що свідчить як елемент психологічного тиску на неї.

Також вказала, що 06.07.2023 року відносно неї було запроваджено простій, однак наказ не містить обставин, які б свідчили про відсутність організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, а також не наведено посилання на обставини які б свідчили про об`єктивну неможливість здійснення нею роботи.

Також вказала, що у робочій вайбер-групі зокрема 03.11.2023 року написала висловлювання, які принижують її честь, гідність, наносять шкоди її діловій репутації.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 травня 2025 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вважає оскаржуване рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки:

необґрунтованість рішення полягає у відсутності фактичних даних про дискримінацію, що на думку суду першої інстанції мала б місце по причині неправильного тлумачення ст.2-2 КЗпП України, або застосування закону, який не підлягає застосуванню ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», «Про запобігання та протидію домашньому насильству»; застосування ч.2 ст.173, ст. 173-5, ст. 237-1 КЗпП України не підлягає застосуванню щодо задоволення позовних вимог заявниці;

невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції застосовано у визначенні кола питань господарської діяльності гімназії з «графіком роботи» щодо трудового законодавства;

помилковість розуміння і визначення «індивідуальних графіків роботи вчителів», складених щодо специфіки роботи гімназії по причині неправильного їх дослідження;

неправильне тлумачення та оцінки доводу простою, як факт, який був позовною вимогою у цивільній справі №759/18899/23, а не позовною вимогою справи №/759/1983/24, що свідчить про недоведеність фактичних обставин наслідків у спосіб економічного та психологічного тиску, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими виключно як факт простою;

судом не взято до уваги реальні фактичні докази економічного тиску, які були застосовані до заявниці;

покази свідків з боку відповідача взято до уваги, проте всі особи є підлеглими і знаходяться у трудових стосунках як наймані працівники і не можуть підтвердити в тому числі латентний мобінг, який мав місце, проте не взято до уваги такий вид мобінгу, тому неправильно встановлено судом обставини, викладені у позовній заяві і які мають значення для справи;

неправильна оцінка і неповнота встановлення обставин та вибіркове дослідження письмових та електронних доказів, які мають значення для справи, а зміст яких містить та розкриває повний спектр правових підстав вимог ст.2-2 КЗпП України;

неповнота встановлених обставин, їх зв`язок та систематичність дій щодо утиску прав та свобод, які мають ознаки форми психологічного та економічного тиску у наступних заявах, а саме:

1) позовна заява про визнання фактів мобінгу від 26.01.2024 року;

2) заява про долучення документів до матеріалів справи від 29.03.2024 року;

3) клопотання про долучення документів до матеріалів справи від 20.05.2024 року;

4) клопотання про долучення USB флеш накопичувач із відео та аудіо доказами.

Крім того зазначала, що судом першої інстанції не досліджувалися докази причинно-наслідкового зв`язку між діями кривдника та наслідками психологічного дискомфорту для здоров`я заявниці, які вона зазнала і продовжує зазнавати внаслідок умисних дій директорки в період з 2023 року і по теперішній час.

20 серпня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Київської гімназії східних мов № 1 - Яковлєвої С.А., просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник відповідача вказувала на те, що з боку відповідача не вбачається ознак мобінгу (цькування), по відношенню до позивачки, а саме систематичних, тривалих, умисних дій або бездіяльності роботодавця, які спрямовані на приниження честі та гідності особи, її ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема з застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність.

21 жовтня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Іорданова К.І. про зупинення розгляду справи.

Клопотання обгрунтоване тим, що в провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справи № 759/21931/25 за позовом ОСОБА_1 до Київської гімназії східних мов №1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Водночас суд першої інстанції у даній справі № 759/1983/24 про мобінг відмовив у позові, посилаючись на недоведеність систематичності та тривалості умисних дій роботодавця. Представник апелянта зазначав, що якщо суд у справі № 759/21931/25 визнає дії роботодавця щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності протиправними, то відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, ці обставини не доказуватимуться знову. Таким чином, буде спростовано ключовий аргумент роботодавця про наявність у позивача дисциплінарних проступків, а натомість буде підтверджено факт створення штучних підстав для покарання, що є формою психологічного тиску.

За таких умов представник апелянта вважає, що розгляд апеляційної скарги у справі про мобінг до ухвалення остаточного рішення у справі про поновлення на роботі є об`єктивно неможливим, оскільки апеляційний суд буде позбавлений можливості надати повну, всебічну та об`єктивну оцінку всім обставинам, що свідчать про наявність триваючого цькування. На переконання сторони апелянта будь-яке рішення, ухвалене до вирішення пов`язаної справи, буде передчасним та може суперечити фактам, які будуть встановлені в майбутньому судовому рішенні, що набере законної сили.

З огляду на викладене, просив зупинити апеляційне провадження у справі № 759/1983/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 травня 2025 року до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 759/21931/25 за позовом ОСОБА_1 до Київської гімназії східних мов № 1 про поновлення на роботі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача заперечувала проти задоволення клопотання представника позивача про зупинення апеляційного провадження у справі, обгрунтовуючи це тим, що наведені апелянтом справи не є взаємопов`язані, та справа може бути розглянута по суті.

Перевіривши доводи заявника з приводу заявленого клопотання, а також доводи представника відповідача, яка заперечувала проти зупинення провадження у справі, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 п.6 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Дослідивши предмет спору по даній справі №759/1983/24, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для зупинення провадження у даній справі до набрання чинності судового рішення у справі №759/21931/25, так як розгляд даної справи є об`єктивно можливим до вирішення і набрання законної сили рішенням по цивільній справі №759/21931/25 (за позовом ОСОБА_1 до Київської гімназії східних мов №1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції перевіривши викладені позивачем факти, пов`язані, на її думку, з мобінгом з боку посадових осіб установи відповідача, обгрунтовував свої висновки тим, що мотиви позивача свідчать про незгоду позивача з діями та рішеннями роботодавця, проте рішення роботодавця не свідчать про обмеження прав і свобод позивача, які б мали саме форму мобінгу.

За таких обставин, суд першої інстанції вважав, що відсутні правові підстави, визначені ст. 2-2 КЗпП України, для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту мобінгу, невжиття заходів щодо його припинення, ушкодження здоров`я внаслідок мобінгу, з боку керівництва відповідача.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.21 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому громадському об`єднанні, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їхніх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Не вважаються дискримінацією у сфері праці встановлені цим Кодексом та іншими законами дії, а також обмеження прав працівників, що залежать від властивих певному виду робіт вимог (щодо віку, освіти, стану здоров`я, статі) чи обумовлені необхідністю посиленого соціального та правового захисту деяких категорій осіб.

Відповідно до ст.22 КЗпП України Мобінг (цькування) - систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність.

Формами психологічного та економічного тиску, зокрема, є:

створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери (погрози, висміювання, наклепи, зневажливі зауваження, поведінка загрозливого, залякуючого, принизливого характеру та інші способи виведення працівника із психологічної рівноваги);

безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу або його ізоляція (незапрошення на зустрічі і наради, в яких працівник, відповідно до локальних нормативних актів та організаційно-розпорядчих актів має брати участь, перешкоджання виконанню ним своєї трудової функції, недопущення працівника на робоче місце, перенесення робочого місця в непристосовані для цього виду роботи місця);

нерівність можливостей для навчання та кар`єрного росту;

нерівна оплата за працю рівної цінності, яка виконується працівниками однакової кваліфікації;

безпідставне позбавлення працівника частини виплат (премій, бонусів та інших заохочень);

необґрунтований нерівномірний розподіл роботодавцем навантаження і завдань між працівниками з однаковою кваліфікацією та продуктивністю праці, які виконують рівноцінну роботу.

Вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням).

Вчинення мобінгу (цькування) заборонено.

Відповідно до п.2 ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

Статтею 5 Закону України « Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено, що формами дискримінації є: пряма дискримінація; непряма дискримінація; підбурювання до дискримінації; пособництво у дискримінації; утиск.

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раальте проти Нідерландів») (пункти 48, 49 рішення від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує й Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Відповідно до абзацу 8 частини першої статті 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від мобінгу (цькування), дискримінації, упередженого ставлення у сфері праці, захист честі та гідності працівника під час здійснення ним трудової діяльності, а також забезпечення особам, які зазнали таких дій та/або бездіяльності, права на звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та до суду щодо визнання таких фактів та їх усунення (без припинення працівником трудової діяльності на період розгляду скарги, провадження у справі), а також відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок таких дій та/або бездіяльності, на підставі судового рішення, що набрало законної сили.

Статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Водночас статтею 141 КЗпП України визначено обов`язки роботодавця, відповідно до якої роботодавець повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, здійснювати заходи щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню), уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (статті 12, 81, 89 ЦПК України).

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 15.08.1988 року працює у Київській гімназії східних мов № 1 на посаді вчителя японської мови.

В позовній заяві позивач зазначала, що з 21.08.2023 року для неї одної з трудового колективу встановлено індивідуальний графік роботи. Вважає, що тривалість роботи на канікулах, передбачена цим графіком, суперечить законодавству.

На неодноразові прохання позивачки скласти зручніший графік шляхом ущільнення занять та надання «методичного дня» остання відповіді не отримувала.

З 06.07.2023 року для позивачки було запроваджено простій. Водночас позивачка зазначала, що наказ про оголошення простою не містить обставин, які б свідчили про відсутність організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, а також не наведено посилання на обставини, які свідчили про об`єктивну неможливість здійснення позивачкою роботи.

Про створення стосовно позивачки напруженої, ворожої, образливої атмосфери, остання зазначала про висміювання, зневажливі зауваження та інші способи виведення її з психологічної рівноваги.

Зокрема, 03.11.2023 року у робочій вайбер-групі директор писала працівникам:

«я задаю єдине питання: на що розраховує людина, яка створює конфліктні ситуації в колективі, порушує педагогічну етику, не виконує правила внутрішнього розпорядку, не перебуває на робочому місці та відмовляється надати пояснення, потребує допомоги у професійному проведенні уроків? Ким потрібно бути в часи війни, щоб таке влаштовувати в колективі?»;

«Друзі, ситуація з нашою колегою ОСОБА_1 доходить маразму..»;

«І ще в колективі є люди, які тихо співчувають колезі, чим вводять її в оману та ще більше заганяють в «глухий кут». Ви даєте колезі надію на підтримку. Цю ситуацію потрібно розбирати прозоро, а не ховатися за кутками та співчувати»;

«сподіваюся ОСОБА_1 не «заховається за поважними причинами», буде присутньою у понеділок… І тоді, як на чесній дуелі: хтось один має піти або привселюдно вибачитися».

08 жовтня 2023 року директор написала: «наша колега воює з колективом. Ганьба та презирство». (а.с. 20 том 1).

29 грудня 2023 року під час канікул директор написала: «демонстративно в укритті та імітувати перебування на робочому місці не потрібно» (а.с. 20 зворот том 1).

11.07.2023 року у робочому чаті написала: «Вітання друзі… надійшла скарга від ОСОБА_1 . От скажіть, пропрацювавши 35 років в гімназії, яка робоча трансформація має відбутися, щоб так себе поводити?».

Позивачка вказувала, що такі висловлювання принижують її честь, гідність, наносять шкоду діловій репутації. Такими діями директор гімназії вчиняє мобінг. У колективі формується негативна думка про неї, відчувається напруженість у колективі, негативне ставлення через протиставлення її керівництвом всьому колективу.

Крім того позивачка зазначала, що 28.12.2023 року відносно неї було повідомлено про наявність оголошення догани. Разом з тим, з наказом про оголошення догани її не ознайомлювали, письмові пояснення від неї не вимагали, а трудову дисципліну вона не порушувала. На її прохання отримати документи, що стали підставою для оголошення догани, відповіді позивачка не отримала.

У січні 2024 року у зв`язку зі зміною розкладу у ІІ семестрі позивачка подала заяву директору, у якій запропонувала у розкладу встановити індивідуальні консультації для 6-В класу: у п`ятницю з 16:10 до 17 00, для 7А класу - у вівторок з 17:00 до 17:45.

На її заяву листом від 15 січня 2024 року № 01-39/08 позивачку повідомили, що індивідуальне заняття 6-В класу має бути у понеділок (початок о 15:15), а індивідуальне заняття 7-А класу - у четвер (початок о 15:15). У листі гімназії зазначено, що таки розклад індивідуальних занять обумовлений вимогами Санітарного регламенту, фізичними та психофізіологічними можливостями учнів, бажанням батьків (попереднє гугл-опитування), розклад занять на ІІ семестр, службовою запискою заступника з навчально-виховної роботи Тріщук О.М. (а.с.29 зворот том 1).

Позивачка вважає, що встановлення такого розкладу без урахування її побажань є елементом психологічного тиску на неї та упередженим ставленням адміністрації гімназії.

Показаннями допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13. , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , не підтверджено обставин, викладених позивачем у поданій позовній заяві щодо вчинення відносно неї мобінгу.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутність підстав вважати вчинення з боку відповідача ознак мобінгу (цькування) по відношенню до позивачки, а саме систематичних, тривалих умисних дій або бездіяльності роботодавця, які спрямовані на приниження честі та гідності позивачки, її ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення нею трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного, економічного та/або морального тиску, зокрема, із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує її недооцінювати свою професійну придатність.

Доводи апеляційної скарги щодо мобінгу (цькування) не є обґрунтованими, оскільки визначення індивідуальних графіків роботи вчителів, не вважаються мобінгом (цькуванням).

Доводи апеляційної скарги, що зі сторони роботодавця було застосовано до позивачки економічний тиск, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі твердження спростовуються преміювання працівника (позивача).

Так, у відповіді управління освіти Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації на звернення ОСОБА_1 від 17.04.2023 року, директором Київської гімназії східних мов № 1 Проскурою О.І, повідомлено про нарахування позивачці грошової премії за результатами роботи за І та ІІ квартал 2023 року і щомісячної грошової винагороди (а.с. 78 том 2).

Щодо переписки у робочій вайбер-групі, як частини дій з мобінгу, то вказаний аргумент відхиляться судом апеляційної інстанції, оскільки даний випадок не містить систематичності, повторюваності, тривалості приниження працівника.

Інші факти, які позивачка пов`язує із мобінгом (цькуванням), перевірені судом першої інстанції, ґрунтуються лише на незгоді позивачки з діями та рішеннями уповноважених осіб Київської гімназії східних мов № 1, проте це не свідчать про обмеження її прав і свобод, приниженні честі та гідності як працівника, нанесенні шкоди її діловій репутації.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Отже, вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що немайнові права позивачки не було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст.22 КЗпП України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «30» жовтня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко