Справа № 203/6717/24
Провадження № 2/0203/473/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2025 року Центральний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Кринюк М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області Хабло Костянтина Олександровича, про визнання протиправним та скасування рішення, витребування майна із чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

До Центрального районного суду міста Дніпра надійшов вищезазначений позов, в якому позивач посилався на те, що він є власником паркувального місця поз.25, загальною площею 20,9 кв.м, в житловому будинку літ.а-9, А-1, А1-1, А2-1, у приміщенні №105 цокольного поверху за адресою: АДРЕСА_1 , яке було ним придбано на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Резніченко О.А. за реєстровим №1131, право власності на яке зареєстровано КП «ДМБТІ» за реєстраційним номером нерухомого майна 24139802 від 12.10.2012 року. До цього паркувальне місце належало на праві власності сину позивача ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 28.07.2008 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 22.08.2012 року за реєстраційним номером 24139802. На початку листопада 2024 року позивачу зателефонував орендар паркувального місця та повідомив, що з`явився новий власник останнього, який розірвав з ним договір оренди. 08.11.2024 року з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно позивач дізнався, що запис про право власності на паркувальне місце за реєстраційним номером 24139802 від 12.10.2012 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно було погашено (анульовано) 04.11.2024 року державним реєстратором Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області Хабло К.О. Також 12.11.2024 року з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач дізнався, що право власності на паркувальне місце зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2012 року серії ВТВ №726986, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гусенко О.О. Реєстрацію права власності здійснено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 57392234 державним реєстратором Хабло К.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №75885588 від 04.11.2024 року. При цьому, паркувальному місцю було присвоєно новий реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 020, з іншим описом об`єкта речових прав: машиномісце/паркомісце, загальною площею 20,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 . Посилаючись на те, що право власності на паркувальне місце належало та було зареєстровано за позивачем, незаконне анулювання державним реєстратором запису про право власності, а також, що договір від 21.12.2012 року з ОСОБА_2 ним не укладався, позивач згідно уточненого позову остаточно просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області Хабло К.О. від 04.11.2024 року за номером 75885588 про проведення реєстрації права власності на машиномісце/паркомісце, загальною площею 20,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020 за ОСОБА_2 , а також витребувати із чужого незаконного володіння останньої на користь позивача зазначене вище нерухоме майно.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська (після зміни найменування Центральний районний суд міста Дніпра) від 25.11.2024 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою від 26.11.2024 року було задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову шляхом заборони відповідачці та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо відчуження, державно реєстрації речових прав на спірне нерухоме майно.

Ухвалою від 28.11.2024 року, після усунення недоліків, позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалами від 05.02.2025 року, 13.05.2025 року було витребувано у ОСОБА_2 , Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області, приватного нотаріуса Гусенко О.О., документи щодо прийняття рішення про погашення (анулювання) права власності позивача на спірне майно, матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 21.12.2012 року, оригінал вказаного договору.

Протокольними ухвалами суду від 05.08.2025 року було прийнято позовну заяву із зміною підстав позову, закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В подальшому представник позивача в наданій заяві просив провести розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Відповідачі за неодноразовими викликами до суду не з`явились, про причини своєї неявки не повідомили, явку своїх представників не забезпечили та відзив на позов не надали.

За вказаних обставин та положень ч.3 ст.211, п.п.1,2 ч.3 ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України, суд визнав за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності сторін, за наявними у справі матеріалами та без фіксації судового засіданні за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перевіривши доводи, викладені в позовній заяві та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2012 року, укладеного із ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Резніченко О.А. за реєстровим №1131, на праві приватної власності належало паркувальне місце поз.25, загальною площею 20,9 кв.м, в житловому будинку літ.а-9, А-1, А1-1, А2-1, у приміщенні №105 цокольного поверху за адресою: м.Дніпропетровськ (після перейменування АДРЕСА_1 .

До цього паркувальне місце належало на праві власності сину позивача ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 28.07.2008 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 22.08.2012 року за реєстраційним номером 24139802.

Право власності позивача на вказане вище паркувальне місце було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно 12.10.2012 року, реєстраційний номер майна 24139802.

Вказане підтверджується долученими до позову копіями договору купівлі-продажу від 21.09.2012 року, витягом з Державного реєстру правочинів, витягом про державну реєстрацію прав, Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Також з матеріалів справи вбачається, що запис про право власності на паркувальне місце за реєстраційним номером 24139802 від 12.10.2012 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно було погашено (анульовано) 04.11.2024 року державним реєстратором Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області Хабло К.О. та право власності на паркувальне місце зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2012 року серії ВТВ №726986, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гусенко О.О.

Реєстрацію права власності здійснено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 57392234 державним реєстратором Хабло К.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №75885588 від 04.11.2024 року. При цьому, паркувальному місцю було присвоєно новий реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 020, з іншим описом об`єкта речових прав: машиномісце/паркомісце, загальною площею 20,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 .

З витребуваних у державного реєстратора Хабло К.О. матеріалів вбачається, що договір купівлі-продажу паркувального місця, виготовлений на нотаріальному бланку серії ВТВ 726968, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гусенко О.О. за реєстровим №8923.

Згідно вказаного договору ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , що проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , продав, а ОСОБА_2 прийняла у власність паркувальне місце поз.25 у приміщенні №105, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21.09.2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Резніченко О.ҐА. за реєстровим номером 1131.

З тексту вказаного договору вбачається, що в останньому зазначено прізвище продавця ОСОБА_4 , що не відповідає паспортним даним власника майна та позивача ОСОБА_5 .

Крім того, на виконання ухвали суду приватним нотаріусом Гусенко О.О. було надано відповідь, згідно якої нею не посвідчувався договір купівлі-продажу від 21.12.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на нотаріальному бланку ВТВ №726968 за реєстровим №8923. Нотаріальний бланк ВТВ №726968, використаний нею 21.12.2012 року під іншу нотаріальну дію за іншим реєстровим номером. Вказаного в договорі реєстрового номеру в неї в 2012 році взагалі не було.

Частиною 4 ст.263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.02.2023 року у справі №760/3709/18 (провадження №61-11880св20) зазначено наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч.2 ст.16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга ст.5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Тлумачення ст.330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст.388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 року по справі №204/8017/17, провадження №14-29цс23, зроблено наступні правові висновки:

«232. Основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.

233. Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.

234. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

235. Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

236. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.

237. Правовий наслідок, передбачений частиною першою статті 220 ЦК України, недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору у виді нікчемності такого правочину застосовується лише щодо правочину, який відповідає загальним вимогам, установленим статтею 203 ЦК України, зокрема щодо його форми, що включає в себе його підписання сторонами.

238. Факт нотаріального посвідчення такого правочину не свідчить про дотримання сторонами письмової форми правочину, невід`ємним реквізитом якої є підписи сторін, та не змінює правового наслідку неузгодження сторонами правочину його істотних умов у виді його неукладеності.

239. Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна з чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)], без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).

240. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, зокрема за неукладеним правочином».

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (п.п.84,85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №466/8649/16-ц, провадження № 14-93цс20).

Відповідно до правових висновків, наведених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16, провадження № 14-208цс18, власник з дотриманням вимог ст.ст.387,388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Також не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації.

Таким чином, власник, майно, якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову на підставі ст.ст.387,388 ЦК України без оспорювання правочину щодо спірного майна та скасування рішень про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою особою.

З урахуванням наведених вище правових позицій Верховного Суду, встановивши, що спірне майно належало та було зареєстровано на праві власності за позивачем, вибуло з його володіння не з його волі, на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2012 року, в якому продавцем зазначено ОСОБА_1 , що не відповідає паспортним даним власника майна та позивача ОСОБА_5 , який останнім не укладався, не підписувався, нотаріально не посвідчувався та має ознаки підробки, тобто фактично є неукладеним, суд приходить до висновку про обгрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог в частині витребування спірного майна із чужого незаконного володіння відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача.

В задоволенні заявлених позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора в задоволенні позову слід відмовити, оскільки така вимога є неналежним способом захисту.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору за задоволену вимогу майнового характеру в сумі 1211 грн. 20 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 484 грн. 48 коп. за задоволену заяву про забезпечення позову, а всього стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 1695 грн. 68 коп.

Керуючись ст.ст.15,16,328,330,334,382,387,388 ЦК України, ст.ст.4,5,10-13,76-81,141,211,223,247,258,259, 263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області Хабло Костянтина Олександровича, про визнання протиправним та скасування рішення, витребування майна із чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) машиномісце/паркомісце, загальною площею 20,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору в сумі 1695 грн. 68 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 24 жовтня 2025 року.

Суддя С.Ю.Казак