Номер провадження 22-ц/812/1966/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

03 листопада 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Миколаївського апеляційного суду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Глушаниця Андрієм Леонідовичем, ухвалу, яка постановлена Вітовським районним судом Миколаївської області 16 вересня 2025 року, під головуванням судді Полішко В.В. в приміщені цього ж суду, за заявою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Глушаниця Андрієм Леонідовичем, про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів, -

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів.

В обґрунтування позову зазначено, що 25 вересня 2021 року між чоловіком позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір про наміри, за умовами якого земельна ділянка площею 29.999 га, кадастровий номер :10:000:0108, буде продана ОСОБА_3 по ціні 1 300 доларів США за 1 га після оформлення права власності (розпаювання). ОСОБА_2 є представником голови Фермерського господарства «Вромдир» Юн Людмили Сергіївни на правах родинних відносин (донька). Попередня оплата у сумі 10 000 доларів США була передана ОСОБА_2 25 вересня 2021 року Ціна фіксована, перегляду не підлягає. Передплата є тому гарантом. У випадку неможливості продати вказану земельну ділянку через складнощі оформлення, отримана сума буде вважатись орендною платою за три роки з 2022 по 2024 роки включно. Оформлення угоди купівлі-продажу земельної ділянки поділяється рівними частинами між сторонами.

Грошові кошти, які були передані ОСОБА_3 були набуті ним після шлюбу із позивачем в липні, серпні та у вересні 2021 року. Джерелом походження цих коштів був дохід від підприємницької діяльності, що підтверджується книгою обліку доходів за 2021 року та податковою декларацією платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця за 2021 рік.

03 грудня 2021 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого, зокрема, все своє майно (рухоме та нерухоме), що набуте ним після укладення шлюбу з ОСОБА_1 , заповів ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

30 березня 2023 року позивачу було видано 4 свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Таким чином, ОСОБА_1 успадкувала усі майнові права та обов`язки після смерті ОСОБА_3 та які виникли у спадкодавця після його одруження із нею (02 липня 2021 року).

За життя ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 29.999 га, кадастровий номер :10:000:0108, між ним та ймовірними новими власниками розпайованої земельної ділянки укладений не був. ОСОБА_3 вказаною земельною ділянкою не користувався та не міг користуватись взагалі, оскільки її цільове призначення для ведення фермерського господарства.

Земельна ділянка на праві постійного користування 20 листопада 1992 року була передана ОСОБА_4 . За такого, ця земельна ділянка не могла бути передана в користування ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 не мала жодних правових підстав для продажу вищевказаної земельної ділянки, у тому числі укладення попереднього договору щодо її продажу. Фактично ОСОБА_3 та ОСОБА_2 склали розписку про отримання грошових коштів. Попередній договір купівлі-продажу відсутній. Як вбачається з матеріалів справи, у письмовій розписці про отримання коштів не зазначено, волевиявлення сторін про надання розписці сили попереднього договору.

Тобто сторони не мали волевиявлення надати своїм правовідносинам сили попереднього договору, а тому розписка не може свідчити про укладення між сторонами попереднього договору.

Крім того, згідно з ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Таким чином, враховуючи, що у відповідності до ст.220 ЦК України, у разі недержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, останній є нікчемним. Тобто, ОСОБА_2 абсолютно безпідставно отримала від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 10 000 доларів США.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 лютого 2025 року матеріали справи передано до Жовтневого (натепер Вітовського) районного суду Миколаївської області за підсудністю.

Ухвалою Вітовського районного суду Миколаївської області від 27 червня 2025 року матеріали справи прийнято до розгляду.

У серпні 2025 року ОСОБА_1 , діючи через представника адвоката Глушаницю А.Л., подала до районного суду заяву, в якій просила вжити заходи забезпечення позову, а саме: заборонити ОСОБА_2 відчуження 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224.

Вказана заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_2 може здійснити дії, спрямовані на відчуження належного їй нерухомого майна або іншим способом зробити максимально ускладненим чи навіть неможливим фактичне виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Зазначено, що у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 у cправі №905/448/22 наявний правовий висновок, згідно з яким, у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 06 грудня 2023 року у справі №917/805/23, від 11 жовтня 2023 року у справі №916/409/21, від 15 вересня 2023 року у справі №916/2359/23, від 08 серпня 2023 року у справі №922/1344/23, від 27 квітня 2023 року у справі №916/3686/22, від 22 квітня 2024 року у справі №922/3929/23, що свідчить про усталеність судової практики з цього питання.

Ухвалою Вітовського районного суду Миколаївської області від 16 вересня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка подана її представником адвоката Глушаницею А.Л., про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що зі вказаної заяви про забезпечення позову не вбачається обґрунтована необхідність у застосуванні забезпечення позову. Суду не надано доказів, що свідчать про те, що відповідач намагається вчиняти будь-які дії щодо цього майна, його реалізацію, навпаки зазначено, що це єдине майно відповідача, і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Тобто, вказана обставина лише зазначена у заяві без обґрунтування та надання доказів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення у виді заборони відчуження 1/8 частини квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через представника адвоката Глушаницю А.Л., посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просила ухвалу районного суду скасувати, та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист її порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним вимогам закону.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим у Цивільному процесуальному кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від заявника пропозиції щодо зустрічного забезпечення; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

За змістом ст.ст.149-153 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно чи забороною вчиняти дії.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

За змістом ч.3 ст.150 цього Кодексу заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Про забезпечення позову виноситься ухвала, яку може бути оскаржено в установленому порядку.

Процесуальним законом визначено обов`язок заявника вказати предмет позову та обґрунтувати необхідність забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, яку заявник має намір пред`явити, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2024 року у справі №405/2886/23 (провадження № 61-13530св23) зазначено, що адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку. Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі №201/9686/23.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Аналогічні положення зазначені також у роз`ясненнях, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», в яких звернуто увагу на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи встановлено, що предметом судового розгляду у даній справі є вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 безпідставно набутих коштів в розмірі 10 000 доларів США.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224.

Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 26 серпня 2025 року оціночна вартість вищевказаної квартири становить 3 247 069 грн. 50 коп.

Відмовляючи у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач намагається вчиняти будь-які дії щодо цього майна, його реалізацію.

Разом з тим у пункті 23 постанови від 03 березня 2023 року у справі №905/448/22 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

За такого, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки враховуючи предмет спору вимога про стягнення заборгованості в загальному розмірі 10 000 доларів США, що є значною сумою, обставини, на які посилається позивач, відсутність відомостей щодо наявності у відповідача іншого майна, за рахунок яких може бути виконано рішення суду у разі задоволення позову, існують обґрунтовані припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

При цьому, колегія суддів враховує, що запропоновані позивачем заходи забезпечення позову є співмірними заявленим позовним вимогам та забезпечать позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення про задоволення позову, в тому числі сприятимуть запобіганню потенційним труднощам у виконанні такого рішення.

З огляду на доведеність наявності між сторонами спору, існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, враховуючи предмет та підстави позову та приймаючи до уваги, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову спрямований на ефективний захист та поновлення порушених прав і може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову, колегія суддів дійшла висновку про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти дії щодо відчуження 1/8 частки квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224.

Забезпечення позову у цій справі є пропорційним та відповідає меті застосування заходів забезпечення і свідчить про дотримання справедливого балансу інтересів сторін спору.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що заборона відчуження вказаного майна ніяким чином не обмежує відповідача в праві користування майном, обмеження стосується лише права відчуження даного майна на час розгляду спору судом.

Також колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб здійснюється в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя. Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі№ 910/1040/18.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції в порушення принципів розумності, співмірності, норм процесуального права, необґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За такого, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Глушаниця Андрієм Леонідовичем, задовольнити.

Ухвалу Вітовського районного суду Миколаївської області від 16 вересня 2025 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Глушаниця Андрієм Леонідовичем, про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів задовольнити.

В порядку забезпечення позову заборонити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вчиняти дії щодо відчуження 1/8 частки квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, яка згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Копію судового рішення направити учасникам справи для відома та виконання.

Постанова суду про забезпечення позову підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 06 листопада 2025 року