К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2025 року місто Київ

справа № 756/4561/24-ц

апеляційне провадження № 22-ц/824/10406/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Алєксєєнка Артема Ігоровича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Григоренко І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів, в якому просив стягнути з відповідача помилково перераховані кошти в розмірі 85 000 грн.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 11.07.2023 року з власного рахунку АТ «Універсал Банк» через мобільний додаток Моnobank було помилково переведено грошові кошти в сумі 85 000,00 грн. на інший рахунок ( НОМЕР_1 ), власник якого йому невідомий. Про те, що сталося ОСОБА_1 стало відомо наступного дня, про що останній одразу ж повідомив АТ «Універсал Банк».

28.03.2024 року представник позивача звернувся до АТ «Універсал Банк» із запитом про надання інформацію щодо власника платіжної карти НОМЕР_1 , на що отримав відповідь, що платіжна картка належить АТ «КБ «Приватбанк», отже у АТ «Універсал Банк» відсутня запитувана інформація.

04.04.2024 року представник позивача звернувся до АТ «КБ «Приватбанк» з адвокатським запитом про надання інформацію щодо власника платіжної карти НОМЕР_1 . Разом з тим, АТ «КБ «Приватбанк» листом від 08.04.2024 року повідомив позивача, що запитувана інформації є інформацією з обмеженим доступом, а саме банківською таємницею. Оскільки відповідач не може надати інформацію про отримувача, а кошти помилково були переведенні на банківський рахунок, відкритий у відповідача, то позивач звернутися з позовом для захисту своїх прав, який просив задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Алєксєєнко А.І. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції не розглянув клопотання про витребування доказів, чи порушив норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Вказує, що оскільки позивач незнайомий з відповідачем, будь-яких цивільно-правових угод між ними не було, жодних правочинів між ними не укладалося, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не існувало, тому відповідач набув грошові кошти позивача без достатньої правової підстави. Кошти в розмірі 85 000 грн. було ним помилково перераховано на банківську картку.

Відзив на апеляційну скаргу від АТ КБ «ПриватБанк» не надходив до Київського апеляційного суду.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа є малозначною, тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.03.2024 року представник позивача Алєксєєнко А.І. звернувся із адвокатським запитом до АТ «Універсал Банк» про надання інформацію щодо власника платіжної карти НОМЕР_1 (а.с. 11).

АТ «Універсал Банк» у відповіді від 01.04.2024 року № 7038 повідомило представника позивача, про те, що у них відсутня інформація про власника платіжної карти НОМЕР_1 , оскільки платіжна картка належить АТ «КБ «Приватбанк» (а. с. 12).

04.04.2024 року представник позивача Алєксєєнко А.І. звернувся із адвокатським запитом до АТ «КБ «Приватбанк» про надання інформацію щодо власника платіжної карти НОМЕР_1 (а .с. 13).

АТ «КБ «Приватбанк» у відповіді від 08.04.2024 року № 20.1.0.0.0/7-24040/54262 повідомило представника позивача - адвоката Алєксєєнко А.А., що запитувана інформації є інформацією з обмеженим доступом, а саме банківською таємницею (а. с. 14).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов подано до неналежного відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави позову.

При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 відповідачем у цій справі зазначив АТ КБ «ПриватБанк», вважаючи, що саме відповідач порушив його право перерахувавши кошти до неналежно отримувача, тому перераховані кошти на підставі 1212 ЦК України мають бути стягнуті з відповідача.

Відповідно до ст. 1066, 1067 ЦК України договір банківського рахунку регулює правовідносини між банком та клієнтом; за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Статтею 1071 ЦК України визначено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом.

Відповідно до п. 1.23 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі. Неналежний отримував - особа, якій без законних підстав зарахована сума на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Згідно п. 1.32 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платником визначається особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання (формування) документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів; неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів.

Пунктом 33.2 ст. 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вказано, що платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ.

Як визначено у п. 7.1.2 ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банк на договірній основі повинен здійснювати зберігання коштів, проводити розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до п. 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 року, кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, встановлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

Банк, що обслуговує неналежного отримувача, не несе відповідальності за своєчасність подання ним розрахункового документа на повернення помилково зарахованих на його рахунок коштів.

Разом з тим, АТ КБ «ПриватБанк» не є отримувачем коштів, які були помилково перераховані позивачем власнику платіжної карти НОМЕР_1 .

Власника платіжної карти НОМЕР_1 є можливість дізнатися шляхом звернення позивача до суду з позовом про розкриття банківської таємниці.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 300/808/19, від 07 грудня 2023 року у справі № 363/2300/20, від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21).

Враховуючи зазначене, суд обґрунтовано вказав, що у даній справі позов заявлено до неналежного відповідача.

Колегія суддів звертає увагу позивача на те, що відмова в задоволенні позовних вимог у зв`язку із викладеними підставами не позбавляє права на захист порушених прав шляхом звернення до суду із відповідним позовом до належного учасника справи.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання про витребування доказів, чи порушив норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказане клопотання було розглянуто судом в судовому засіданні 20 серпня 2024 року, за наслідками розгляду якого винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про витребування доказів, яка занесена до протоколу судового засідання.

Доводи апеляційної скарги, що оскільки позивач незнайомий з відповідачем, будь-яких цивільно-правових угод між ними не було, жодних правочинів між ними не укладалося, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не існувало, тому відповідач набув грошові кошти позивача без достатньої правової підстави, колегія суддів відхиляє, оскільки вони є помилковими, з огляду на те, що визначений у цій справі відповідач не набував коштів, які позивач перерахував власнику платіжної карти НОМЕР_1 .

Розгляд справи за відсутності належного відповідача унеможливлює дійти висновків щодо обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог по суті пред`явленого позову, оскільки в такому випадку порушується принцип диспозитивності цивільного судочинства та принцип змагальності сторін.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Алєксєєнка Артема Ігоровича - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: