Провадження № 2/643/6430/25
УХВАЛА

03.11.2025 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Єрмакової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення 120 000, 00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Салтівського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 120 000, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 08.04.2024 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого позивач взяв на себе зобов`язання передати відповідачу у позику 120 000, 00 грн. на строк до 08.04.2025 року. На виконання умов даного договору позивач передав відповідачу у позику 120 000, 00 грн., що підтверджується Актом приймання-передачі від 08.04.2024. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, позику у встановлений договором строк не повернув, внаслідок чого за ним виникла заборгованість. У зв`язку з цим позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою від 22.09.2025 Салтівський районний суд міста Харкова прийняв вищевказаний позов до розгляду та відкрив провадження у справі № 643/15611/25, вирішив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначив на 03.11.2025 року.

22.10.2025 року до суду надійшло спільне клопотання сторін про затвердження мирової угоди, укладеної 16.10.2025 року.

У судове засідання 03.11.2025 року сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Розглянувши укладену між сторонами мирову угоду від 16.10.2025, суд дійшов висновку про відмову в її затвердженні, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Укладення мирової угоди, як способу реалізації процесуальних прав, є правом сторони, яке, в свою чергу згідно процесуального Закону неможливо реалізувати якщо такі дії суперечать законодавству або це призводить до порушення чиїх - небудь прав і охоронюваних законом інтересів.

За своєю правовою природою мирова угода - це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах погоджених сторонами та є завершенням судового провадження, свідчить про врегулювання судового спору між сторонами.

Визнанням мирової угоди суд засвідчує відповідність умов цієї угоди вимогам закону та дотримання балансу законних прав та інтересів сторін, дотримання вимог (принципу) справедливості судового рішення у спосіб визначений в умовах мирової угоди.

При визнанні мирової угоди цивільний процесуальний закон покладає на суд обов`язок перевірити чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз`яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди.

Таким чином, виходячи із змісту ст. 207 ЦПК України укладена в цивільному процесі мирова угода породжує права та обов`язки для осіб не тільки процесуальні, а й матеріальні. Тому мирова угода має матеріальний зміст, укладається і затверджується судом у відповідності до вимог не лише цивільного процесуального права, а й з урахуванням цивільного права.

Отже, як вбачається з даної норми цивільного процесуального законодавства обов`язковою умовою затвердження мирової угоди між сторонами, в тому числі, з виходом за межі предмету спору, є та умова, що вказана мирова угода не повинна порушувати прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

За своїм змістом процедура закінчення розгляду справи укладенням мирової угоди складається з декількох послідовних дій, що вчиняються сторонами та судом:

1) сторони справи укладають мирову угоду;

2) сторони повідомляють суд про укладання мирової угоди, подавши до суду спільну письмову заяву про це;

3) суд роз`яснює сторонам наслідки укладення сторонами мирової угоди;

4) суд перевіряє: чи не обмежені представники сторін вчинити дії з укладання мирової угоди; чи мирова угода укладається сторонами на підставі взаємних поступок; чи стосується мирова угода лише прав та обов`язків сторін; якщо у мировій угоді сторони вийшли за межі предмета спору, то чи мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб;

5) суд постановляє ухвалу, якою: затверджує мирову угоду; вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету; закриває провадження у справі. Затвердження мирової угоди змістовно є сукупністю процесуальних дій і рішень суду та сторін справи, які становлять системну послідовність.

У даному випадку, за умовами укладеної мирової угоди сторони дійшли згоди, що у відповідності до ст. 600 ЦК України зобов`язання відповідача за договором позики від 08.04.2024 з повернення грошових коштів у розмірі 120 000, 00 грн. припиняється внаслідок передання відповідачем у власність позивачу відступного, а саме:

-земельної ділянки кадастровий номер :50:007:1153 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 216), загальною площею 1,0000 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства;

-земельної ділянки кадастровий номер :50:007:1151 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 216), загальною площею 1,0000 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства.

Нормативно-грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер :50:007:1153 складає 46 792, 36 грн., а нормативно грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер :50:007:1151 46 981, 98 грн.

При цьому сторони погодили, що позивач відповідно до ч. 1 ст. 605 ЦК України звільняє відповідача від частини заборгованості, яка не покрита нормативно-грошовою оцінкою переданих земельних ділянок шляхом прощення цієї частини боргу.

Відповідно до п. 2.5. мирової угоди ухвала суду про затвердження даної мирової угоди є підставою для державної реєстрації припинення права власності відповідача та для реєстрації права власності за позивачем на земельні ділянки з кадастровими номерами :50:007:1153 та :50:007:1151. Ухвала суду про затвердження мирової угоди є самостійним правовстановлюючим документом, який підтверджує перехід права власності на нерухоме майно, зазначене у мировій угоді, на користь позивача у відповідності до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 25.12.2015 № 1127.

Разом з цим, суду не надано жодних документів на підтвердження підстав набуття відповідачем права власності на земельні ділянки, які є предметом мирової угоди, а витяги з Державного реєстру речових прав до уваги не приймаються, враховуючи наступне.

Здійснюючи аналіз норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) зазначала, що сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.

Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (див. постанову Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 916/2938/21).

Суд зауважує, що земельні ділянки, які є предметом мирової угоди, розташовані у Полтавській області, Полтавському районі, м. Карлівка.

Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру № НВ-025 від 20.10.2025, земельна ділянка площею 1,0000 га, кадастровий номер :50:007:1153, відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства.

Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру № НВ-025 від 20.10.2025, земельна ділянка площею 1,0000 га, кадастровий номер :50:007:1151, відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства.

У вищевказаних витягах вказано відомості про орендаря цих земельних ділянок Товариство з обмеженою відповідальністю «М-АГРО ПЛЮС» ().

Порядок набуття права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення визначений положеннями ст. 130 ЗК України.

Так, згідно з ч. 4 ст. 130 ЗК України порядок здійснення перевірки відповідності набувача або власника земельної ділянки сільськогосподарського призначення вимогам, визначеним цією статтею, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Передбачена цією частиною перевірка здійснюється, зокрема, в автоматизованому порядку, у тому числі шляхом інформаційної взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно, Державним земельним кадастром, Державним реєстром актів цивільного стану громадян, Державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Перевірка не здійснюється при набутті у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення площею:

для ведення садівництва - не більше 0,25 гектара;

для ведення особистого селянського господарства, розташованих у межах населених пунктів, - не більше 2 гектарів.

При набутті у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення без здійснення перевірки, передбаченої цією частиною, набувач до вчинення правочину про перехід права власності подає нотаріусу, який посвідчує відповідний правочин, або нотаріусу, який його заміщує, заяву про дотримання вимог цієї статті, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Копії такої заяви, засвідчені нотаріусом, який посвідчує відповідний правочин, надаються сторонам правочину про перехід права власності на земельну ділянку. Недотримання набувачем права власності на земельну ділянку вимог цієї статті, у тому числі зазначення недостовірних відомостей у заяві, є підставою для визнання правочину про перехід права власності на земельну ділянку недійсним.

Частинами 5, 6 ст. 130 ЗК України передбачено, що розрахунки, пов`язані із сплатою ціни земельних ділянок сільськогосподарського призначення за цивільно-правовими угодами, провадяться в безготівковій формі. Не допускається набуття права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення за відплатними договорами у разі відсутності у набувача права власності документів, які підтверджують джерела походження коштів або інших активів, за рахунок яких набувається таке право.

Крім того суд зазначає, що наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання, крім випадків, якщо предметом договору найму (оренди) є державне або комунальне майно (ч. 2 ст. 777 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про оренду землі» орендар має переважне право на придбання у власність земельної ділянки у разі її продажу, за умови що він сплатить ціну, за якою продається така земельна ділянка. Якщо відповідно до закону орендар не може набувати у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення, він може в порядку, визначеному Земельним кодексом України, передати своє переважне право купівлі такої земельної ділянки іншій особі, яка відповідно до закону може набувати у власність таку земельну ділянку. У разі продажу земельної ділянки на земельних торгах реалізація переважного права купівлі земельної ділянки на земельних торгах здійснюється на умовах та в порядку, визначених статтями 135-139 Земельного кодексу України.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для затвердження укладеної між сторонами мирової угоди суд виходить з того, що мирова угода за своєю сутністю є цивільно-правовим правочином, на підставі якого припиняється договірне чи недоговірне зобов`язання. На сутнісну характеристику мирової угоди жодним чином не впливає процес її оформлення. При цьому не виключається характеристика мирової угоди за своїм змістом як договору купівлі-продажу. Однак у цьому разі має місце нетипова купівля-продаж, що проявляється в: початковому отриманні певної грошової суми за іншим цивільним договором (наприклад, позики); невиконанні обов`язку щодо її повернення; в) зверненні до суду про примусове виконання цього обов`язку тільки в наступній домовленості щодо предмета договору.

При затвердженні судом мирової угоди (за умови, що сутнісна складова відносин сторін становитиме купівлю-продаж) потрібно дотримуватися правил про переважне право купівлі. Втім в будь-якому разі має існувати диференційований підхід, оскільки передача за мировою угодою речі, яка є предметом найму, «взамін», наприклад припинення зобов`язання щодо відшкодування шкоди, не дозволить кваліфікувати такі відносини як купівлю-продаж.

Очевидно, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту з метою «обходу» переважного права купівлі, передбаченого ч. 2 ст. 777 ЦК України, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про оренду землі».

Якщо учасники цивільного обороту використовують правомірний цивільно-правовий інструментарій (зокрема, конструкцію мирової угоди) для «обходу» переважного права купівлі, передбаченого ч. 2 ст. 777 ЦК України, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про оренду землі», то в такому разі відбувається використання конструкції мирової угоди не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів суб`єкта переважного права.

Законодавчим органом України передбачено на рівні норми закону правила, яким чином має відбуватися сплата ціни земельної ділянки сільськогосподарського призначення за цивільно-правовим договором та те, що виключається набуття за будь-яким відплатним договором земельної ділянки сільськогосподарського призначення при відсутності у набувача права власності документів, які підтверджують джерела походження коштів або інших активів, за рахунок яких набувається таке право.

Очевидно, що законодавчий орган не мав на увазі підхід, за якого допускається «обхід» імперативних правил за допомогою конструкції мирової угоди в тому разі, коли вона по своїй суті кваліфікується як нетипова купівля-продаж. Тому ці правила мають поширюватися й на ті випадки, коли відбувається затвердження мирової угоди.

З огляду на вказані вище положення чинного законодавства суд вважає, що укладена між сторонами мирова угода порушує переважне право Товариства з обмеженою відповідальністю «М-АГРО ПЛЮС» як орендаря земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які є предметом мирової угоди, а також порушує порядок набуття у власність земельної ділянки з урахуванням вимог ст. ст. 22, 130 ЗК України.

Згідно з п. 1 ч. 5 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у затвердженні укладеної між сторонами мирової угоди від 16.10.2025, оскільки її умови суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

Керуючись ст. ст. 207, 260, 261 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у затвердженні мирової угоди, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у справі № 643/15611/25.

2. Продовжити судовий розгляд справи та відкласти судове засідання на 09 грудня 2025 року о 09:30 год.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 10.11.2025 року.

Суддя Н.В. Новіченко