Справа № 577/3874/25
Провадження № 2/577/1349/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 року м.Конотоп

Конотопський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Потій Н.В.

за участі секретаря Волошко І.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Конотопі в режимі відеоконференцію цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позиції сторін.

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 в якому просить визнати грошові кошти у розмірі 446300, 00 грн. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; в рахунок поділу майна подружжя стягнути зі ОСОБА_4 на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини від 446 300, 00 грн., а саме 223 150, 00 грн. Судові витрати просить стягнути з відповідача.

Свої вимоги мотивує тим, що 18.10.2018 між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано 07.11.2023. Під час шлюбу, 21.11.2020 сторонами за сумісні кошти було придбано автомобіль марки SKODA RAPID, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який за рішенням суду у справі № 577/3495/24 залишено відповідачу, а позивачці компенсовано половину від його вартості - 182040, 39 грн. Зазначає, що під час шлюбу, сторони постійно проживали у квартирі позивача, яка придбана до шлюбу, за адресою: АДРЕСА_1 . Після реєстрації шлюбу, сторони спільно вирішили систематично накопичувати збереження, які планували витрати в інтересах сім`ї, зокрема, придбати спільне житло більшої площі. Так, відповідач працював інспектором (2018 рік) та старшим інспектором (2019 рік) у Конотопському ВП ГУНП в Сумській області, згодом дізнавачем у ГУНП в Сумській області (2020 рік - до сьогодні). У свою чергу, позивачка у 2018-2022 роках мала грошові накопичення, у 2023 була офіційно працевлаштована у ТОВ БІО ЛАТ. Спільними зусиллями, на 2023 рік вдалося накопичити 19 000 доларів США та 700 євро, які зберігались у готівковій формі за місцем проживання подружжя ( АДРЕСА_1 ). Накопичити зазначену суму у період перебування в шлюбі (18.10.2020-07.11.2023) вдалося за рахунок наявності у сторін систематичного достатнього доходу (заробітної плати). Так, середній розмір заробітної плати відповідача на місяць складав: у 2018 році - 8999, 50 грн., у 2019 році - 12 111, 50 грн; у 2020 році - 16 541, 50 грн.; у 2021 році - 15 498, 66 грн.; у 2022 році - 58 480, 08 грн.; у 2023 році - 38 538, 58 грн., що підтверджується його щорічними деклараціями як суб`єкта декларування. Щомісячна заробітна плата позивачки у 2023 році складала 18 634, 00 грн. Наприкінці 2023 року, подружні відносини між сторонами суттєво погіршилися, відповідач, у період перебування позивачки на роботі, зібрав свої речі, забравши спільні збереження подружжя у розмірі 19 000 доларів СІТІ А та 700 євро, залишивши ключі від квартири сусідці - покинув спільне місце проживання подружжя. Згодом шлюб було розірвано. Позивач, не зверталася за фактом викрадення спільного майна подружжя відповідачем до органів Національної поліції, оскільки не бажала псувати ділову репутацію відповідача, сподівалася на врегулювання питання щодо повернення половини зазначених коштів. На початку 2024, із відкритих даних, на сайті НАЗК, позивачу стало відомо про те, що відповідачем 16.01.2024 було придбано трьокімнатну квартиру загальною площею 58, 3 кв. м. у АДРЕСА_2 ) вартістю 446 300, 00 грн, про що відповідач, ж суб`єкт декларування, 22.01.2024 подав повідомлення про суттєві зміни в майновому стані. Для позивачки очевидно, що зазначене житло було придбано відповідачем за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, набуваті сторонами за час перебування у шлюбі, а відповідач порушуючи презумпцію спільності майна набутого у шлюбі, витратив зазначені кошти у власних інтересах на купівлю квартири, без згоди позивачки. На думку позивача, належність грошових коштів у розмірі 446 300, 00 грн. до спільної сумісної власності подружжя, поруч із вже наведеним, підтверджується датою придбання відповідачем квартири - 16.01.2024. Розірвання шлюбу між сторонами відбулось 07.11.2023. Зі спливом всього двох місяців відповідачем була придбана квартира. При цьому, очевидним є, що відповідачу був необхідний час задля того, щоб знайти бажане житло, прибути для його огляду, замовити оцінку зазначеного майна для оформлення купівлі-продажу. За два місяці після розірвання шлюбу, маючи заробітну плату за весь листопад та грудень 2023 у розмірі приблизно 38 538, 58 грн. на місяць (що слідує із декларації відповідача за 2023 рік) та за січень 2024 у розмірі орієнтовно 38 989, 66 грн. (що слідує із декларації відповідача за 2024 рік), очевидно маючи витрати пов`язані із забезпеченням своєї життєдіяльності (харчування; придбання одягу та взуття; оплата комунальних послуг; оплата пального для авто, яке за рішенням суду першої інстанції відійшло до відповідача; витрати на косметично-гігієнічні послуги та товари; тощо) - відповідач не мав об`єктивної змоги самостійно заробити грошові кошти на придбання квартири у розмірі 446 300, 00 грн. за такий короткий період. Зазначає, що про належність грошових коштів у розмірі 446 300, 00 грн. до спільної сумісної власності подружжя свідчить аналіз декларацій відповідача ж суб`єкта декларування. Так, із щорічної декларації відповідача за 2016 рік від 23.02.2017 та щорічної декларації відповідача за 2017 рік від 20.03.2018, тобто до реєстрації шлюбу слідує, що у відповідача відсутні будь-які об`єкти нерухомості; об`єкти незавершеного будівництва, цінне рухоме майно (в тому числі транспортні засоби); цінні папери: корпоративні права; статус кінцевого бенефіціарного власника (контролера); нематеріальні активи: подарунки: грошові активи, фінансові зобов`язання, видатки та правочини; робоча посада за сумісництвом; статус члена в організаціях та їх органах. Середньомісячний розмір зарплати відповідача у 2016 році складав 5684, 33 грн. (68 212, 00 грн. загальний розмір за рік); у 2017 році - 8128, 75 грн. До реєстрації шлюбу відповідач не декларував своїх збережень (грошових та інших активів/подарунків), не брав позик (фінансових зобов`язань), що слідує із його декларації. Із щорічних декларацій відповідача за 2018, 2019, 2020 рік вбачається, що у відповідача відсутні будь-які об`єкти нерухомості; об`єкти незавершеного будівництва, цінне рухоме майно (в тому числі транспортні засоби); цінні папери; корпоративні права; статус кінцевого бенефіціарного власника (контролера); нематеріальні активи; подарунки: грошові активи, фінансові зобов`язання, видатки та правочини; робоча посада за сумісництвом; статус члена в організаціях та їх органах. Єдиним набутим відповідачем у 2020 році майном (під час перебування у шлюбі) є легковий автомобіль марки Skoda Rapid 2013 р.в., вартістю 250 000, 00 грн. Натомість попередній автомобіль був проданий за 48 000, 00 грн. (які зазначені як ще один вид доходу відповідача за 2020 рік у декларації, поруч із заробітною платою відповідача за основним і єдиним місцем роботи), які є спільною власністю подружжя і які було вкладено у придбання нового автомобіля. Заробітна плата відповідача від роботи в поліції у 2020 році в середньому складала 16 541, 50 грн. на місяць (метод розрахунку такий самий). Із щорічних декларацій відповідача за 2021 рік від 02.06.2022 та за 2022 рік від 30.10.2023 випливає, що у відповідача відсутні: будь-які об`єкти нерухомості; об`єкти незавершеного будівництва, цінне рухоме майно (окрім зазначеного у попередньому розділі транспортного засобу); цінні папери; корпоративні права; статус кінцевого бенефіціарного власника (контролера); нематеріальні активи: подарунки: грошові активи, фінансові зобов`язання, видатки та правочини; робоча посада за сумісництвом; статус члена в організаціях та їх органах. У 2021-2022 роках відповідач, як і раніше, не декларував) своїх збережень (грошових та інших активів/подарунків), а також не брав позик (фінансових зобов`язань), що слідує із його декларації. Із щорічної декларації відповідача за 2023 рік від 11.03.2024 вбачається, що у відповідача також відсутні: будь-які об`єкти нерухомості; об`єкти незавершеного будівництва, цінне рухоме майно (окрім зазначеного у попередньому розділі транспортного засобу); цінні папери; корпоративні права; статус кінцевого бенефіціарного власника (контролера); нематеріальні активи: подарунки: грошові активи. Фінансові зобов`язання, видатки та правочини; робоча посада за сумісництвом. Тобто єдиним доходом відповідача у 2023 році була його заробітна плата від роботи у поліції, середній розмір якої на місяць складав 38 538, 58 грн. У2023 році відповідач, як і раніше, не декларував своїх збережень, інших активів/подарунків), а також не брав позик (фінансових зобов`язань), що слідує із його декларації. У свою чергу, вже із щорічної декларації відповідача за 2024 рік слідує, що відповідач 16.01.2024 набув право власності на вищезазначену трикімнатну квартиру. Із декларації, також слідує, що у відповідача так само відсутні будь-які об`єкти незавершеного будівництва, цінне рухоме майно, в тому числі, транспортні засоби; цінні папери; корпоративні права; статус кінцевого бенефіціарного власника (контролера); нематеріальні активи; подарунки; фінансові зобов`язання, видатки та правочини; робоча посада за сумісництвом; статус члена в організаціях та їх органах. Натомість саме через два місяці після розлучення та привласнення спільних коштів подружжя, відповідач декларує грошові активи у розмірі 5500 доларів США та свою нову квартиру (а.с. 2 15).

У відзиві на позов представник відповідача адвокат Мося Л.Л. просить відмовити в задоволенні позову, розподілити судові витрати. Свої заперечення мотивує тим, що позивач не надала доказів на підтвердження існування коштів, про які зазначає в позові. Наведений у позовній заяві аналіз декларацій відповідача та викладені власні припущення позивачки про можливість грошових заощаджень, жодним чином не доводять факт існування таких коштів. Зауважує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При придбанні квартири контролюючими органами проводилася відповідна перевірка фінансового стану та джерел походження коштів, порушень не виявлено. Доказів привласнення коштів відповідачем також не надано. Сума 5500 доларів США задекларована відповідачем у декларації за 2024 рік, тобто зі спливом 1 року 2 місяців після розірвання шлюбу, а не за 2023 рік як стверджує позивач. Як на недобросовісність дій позивача, відповідач посилається на те, що позивач стверджує у позові, що про придбання 16 січня 2024 року відповідачем квартири, їй стало відомо на початку 2024 року із сайту НАЗК. При цьому звертаючись у червні 2024 року до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, ОСОБА_3 вважала спільним сумісним майном подружжя лише автомобіль Skoda Rapid (справа № 577/3495/24). Жодних змін та уточнень до позовної заяви у справі № 577/3495/24 нею не подавалось і після пред`явлення ОСОБА_4 зустрічного позову про поділ майна подружжя, до складу якого він включив придбану сторонами за час шлюбу комп`ютерну та побутову техніку, меблі. Зі змісту ухваленого у справі № 577/3495/24 судового рішення слідує, що при розгляді справи судом встановлювався обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувалося джерело і час його придбання. Погляди адвоката, який представляє сторону у судовій справі, на сферу застосування того чи іншого закону самі по собі не є доказом факту існування обставини, з якою пов`язане відповідне тлумачення адвокатом закону, та визнанням цього факту відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України (постанова Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 333/2304/18, провадження № 61-7003св22). Беручи до уваги правовідносини сторін, відсутність жодних належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви, а саме факту існування у сторін спірних грошових коштів як протягом їх спільного життя, так і на час припинення між ними спільного ведення господарства, дає підстави для висновку про необґрунтованість та не доведеність позовних вимог. Орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які поніс відповідач становить 60000 грн. (а.с. 64 71).

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 22 липня 2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 09:00 год 18 вересня 2025 (а.с. 61).

18 вересня 2025 року підготовче судове засідання не відбулося, у зв`язку із перебуванням головуючої судді на лікарняному, підготовче судове засідання відкладено на 08 жовтня 2025 року на 10:00 год (а.с. 91).

У підготовчому судовому засіданні 08 жовтня 2025 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 про витребування доказів залишено без задоволення; закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 30 жовтня 2025 року на 13:30 год (а.с. 99-100).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала і прохала їх задовольнити, з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 в задоволенні позову прохав відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

З копії свідоцтва про шлюб вбачається, що 18 жовтня 2018 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб із ОСОБА_5 , після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини ОСОБА_6 (а.с. 9).

07 листопада 2023 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було розірвано (а.с. 9 на звороті).

19 липня 2024 року ОСОБА_7 уклала зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 , після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини ОСОБА_9 (а.с. 10).

За інформацією з Реєстру застрахованих осіб, ОСОБА_3 отримала заробіток за 2023 рік у загальному розмірі 158778,48 грн., за 2024 рік 424509,83 грн, станом на 26.02.2025 за 2025 рік 113391,36 грн (а.с. 11).

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру декларацій, 22 січня 2024 року ОСОБА_4 подав Повідомлення про суттєві зміни в майновому стані, а саме придбання квартири, загальною площею 58,3 кв.м., вартістю на дату набуття 446300 грн (а.с. 12 14).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.06.2025, вбачається, що ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 16 січня 2024 року, є власником квартири, загальною площею 58,3 кв.м., житловою площею 42,3 кв.м. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 04 (а.с. 15-16).

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру декларацій, 22 січня 2024 року ОСОБА_4 у щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави задекларував доходи, а саме: за 2016 рік у виді заробітної плати в розмірі 68212 грн (а.с.17 19), за 2017 рік 97545 грн заробітної плати (а.с. 20 22), за 2018 рік 107994 грн (а.с. 23 25), за 2019 рік 145338 грн заробітної плати (а.с. 26 28, 30-32), за 2020 рік - 198498 грн заробітна плата та 48000 дохід від відчуження рухомого майна (а.с. 34-37), за 2021 рік 185984 грн заробітна плата (а.с. 38-42), за 2022 рік 701761 грн заробітної плати (а.с. 43-47), за 2023 рік 462463 грн заробітної плати (а.с. 48 51), за 2024 рік 467876 грн заробітна плата, 155000 грн дохід від відчуження нерухомого майна, грошові активи 5500 доларів США (а.с. 52 56).

ІV. Норми права.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1,2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Ст. 71 СК України передбачає, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007№11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст. 65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Разом з тим, правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в ст. 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .

V. Оцінка суду.

Вислухавши представників сторін, дослідивши зібрані в справі докази, оцінюючи докази зібрані у справі кожен окремо, їх достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК України), тому суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам доказів не збирає.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підставу позову. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19 квітня 1994 року у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів" (Van de Hurk v. the Netherlands), № 288.

Предметом позову ОСОБА_3 є визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових коштів у розмірі 446 300, 00 грн., що становить вартість трьохкімнатної квартири загальною площею 58, 3 кв. м. у АДРЕСА_2 ), яка була придбана відповідачем через два місяці після розірвання шлюбу, а саме 16.01.2024. Також позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини від 446 300, 00 грн., а саме 223 150, 00 грн.

Суд встановив, що вказана квартира придбана після розірвання шлюбу, відповідно на вказаний об`єкт нерухомості не розповсюджується презумпція права спільної сумісної власності подружжя, про що стверджує позивач.

Про те, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову також йдеться у Постанові ВС від 27.05.2020 року у справі № 2-879/13. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах.

Суд враховує, що застосування принципу змагальності виключає можливість застосування концепції негативного доказу. Так, у постанові ВС від 27.05.2020 року у справі № 2-879/13 Суд зауважив, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Позивач стверджує, що факт придбання відповідачем квартири 16.01.2024 року за спільні кошти подружжя, зібрані ними під час перебування шлюбу, доводиться аналізом декларацій відповідача на сайті НАЗК, у яких він не декларував будь-яких заощаджень.

Проте суд дійшов висновку, що вказані твердження є лише припущеннями позивача, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності спільних заощаджень сторін в період шлюбу, співмірних з вартістю придбаної відповідачем квартири (договорів позики, укладених одним з подружжя, квитанцій на придбання готівки в доларах США чи євро, тощо) суду не надано. Сума 5500 доларів США задекларована відповідачем у декларації за 2024 рік, тобто зі спливом 1 року 2 місяців після розірвання шлюбу, а відтак не належить до спільної сумісної власності подружжя.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних й допустимих доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

З огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивач не довела належними та допустимими доказами наявність спільних готівкових заощаджень, зібраних в період шлюбу з відповідачем, а також, що відповідач 16.01.2024, тобто після розірвання шлюбу придбав квартиру за кошти, спільно зібрані під час перебування у шлюбі з позивачем.

Згідно вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України понесені позивачем витрати слід покласти на позивача.

Cуд також враховує, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09.12.1994, N? 303-А, § 29; рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява N? 4909/04, § 58).

Керуючись ст. 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 )

Представник позивача: адвокат Пруднікова Наталя Георгіївна (04205, м. Київ, пр-т Оболонський,14 (абонентська скринька 16).

Відповідач: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ).

Представник відповідача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 )

Повний текст рішення суду проголошено 06.11.2025 о 16:00 год.

Суддя Н. В. Потій