ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8437/25 Справа № 203/2834/25 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Гапонова А.В.,

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ворон Артем Ігорович, на ухвалу Центрального районного суду міста Дніпра від 25 червня 2025 року у цивільній справі номер 203/2834/25 за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» на дії старшого державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Твердохліб Наталії Павлівни, про визнання незаконними дій державного виконавця, скасування постанови про повернення виконавчого документу, зобов`язання вчинити певні дії, боржник ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року до Центрального районного суду міста Дніпра звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» зі скаргою на дії старшого державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Твердохліб Наталії Павлівни, боржник ОСОБА_1 , про визнання незаконними дій державного виконавця, скасування постанови про повернення виконавчого документу, зобов`язання вчинити певні дії, обґрунтовуючи її тим, що 26.04.2013 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №0418/4501/2012 було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» (в подальшому стягувача замінено на ТОВ «Дебт Форс») заборгованості за кредитним договором №140.05/386-КЕК-08 від 08.01.2008 року, станом на 21.04.2010 року, в сумі 1700,23 долари США, що по курсу НБУ станом на 21.04.2010 року становить 13475,34 грн, а також судових витрат в сумі 254,75 грн.

03.04.2025 року старшим державним виконавцем Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Твердохліб Н.П. у виконавчому провадженні №38519175 було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». У відмітці державного виконавця на виконавчому документі зазначено: «Залишок заборгованості станом на 03.04.2025 року складає 6371,13 грн».

Посилаючись на те, що у виконавчому документі заборгованість була визначена в іноземній валюті, в сумі 1700,23 доларів США, скаржник вважав, що державний виконавець у постанові про повернення та у відмітці на виконавчому документі мав вказати залишок заборгованості у тій валюті, яка зазначена у виконавчому документі.

Скаржник просив суд:

визнати незаконними дії державного виконавця під час винесення постанови від 03.04.2025 року у виконавчому провадженні №38519175 та скасувати останню;

зобов`язати державного виконавця винести постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» з зазначенням залишку нестягнутої заборгованості у доларах США.

Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 25 червня 2025 року скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» на дії старшого державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Твердохліб Наталії Павлівни про визнання незаконними дій державного виконавця, скасування постанови про повернення виконавчого документу, зобов`язання вчинити певні дії, боржник ОСОБА_1 , задоволено частково.

Скасовано постанову старшого державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Твердохліб Наталії Павлівни від 03 квітня 2025 року про повернення виконавчого документу стягувачу, винесену в рамках виконавчого провадження №38519175.

Зобов`язано старшого державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Твердохліб Наталію Павлівну при повторному вирішенні питання у виконавчому провадженні №38519175 про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» зазначити загальний розмір заборгованості та залишок не стягнутої заборгованості в доларах США, як це визначено відповідно до рішення суду у виконавчому листі, виданому Кіровським районним судом м. Дніпропетровська 26 квітня 2013 року у справі №0418/4501/2012.

В іншій частині в задоволенні скарги відмовлено.

Із вказаним судовим рішенням не погодилась боржник ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ворон А.І., подала апеляційну скаргу, в якій просила апеляційний суд скасувати ухвалу Центрального районного суду м. Дніпра від 25.06.2025 року у справі № 203/2834/25 та прийняти нову постанову, якою у задоволенні скарги ТОВ «Дебт Форс» відмовити.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального та матеріального права, без урахування всіх обставин справи та наданих доказів.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що, як вбачається із виконавчого листа від 26.04.2013 року, сума боргу не просто визначена у доларах США (як наполягає на цьому стягувач), а у виконавчому листі стягнуті грошові суми визначені у гривневому еквіваленті. Оскільки ПАТ «Кредитпромбанк» скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу про стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 21 квітня 2010 року, відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України гривня, тому виконання судового рішення у національній валюті гривні є правомірним. Вказане відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №340/385/17.

Також у постанові про відкриття провадження ВП №35519175 сума боргу, що підлягає стягненню із боржника, зазначена як 13475,34 грн, тобто в національній валюті гривні, і стягувач не оскаржував зазначену постанову про відкриття провадження.

Виконавчим листом сума боргу була визначена у національній валюті гривні, всі стягнення у рамках ВП №35519175 були проведені державним виконавцем у гривні, тривалий час здійснювались відрахування із коштів ОСОБА_1 , та після цього грошові кошти направлялись стягувачу у національній валюті, який приймав вказані кошти як належне виконання. Тобто, державний виконавець протягом здійснення виконавчих дій не здійснював купівлю іноземної валюти, а суму боргу перераховував стягувачу у національній валюті гривні, стягувач в свою чергу приймав таке виконання як належне, будь-які дії державного виконавця не оскаржував.

Крім того, заявлена скаржником вимога: зобов`язати державного виконавця винести постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» із зазначенням залишку нестягнутої заборгованості у доларах США, - не є ефективним способом захисту права стягувача.

Стягувач не ставить питання про визнання таких дій державного виконавця протиправними та проведення повного перерахунку заборгованості боржника, із зазначенням вже стягнутих сум та залишку боргу в іноземній валюті, а просто просить суд зазначити в постанові і виконавчому листі залишок боргу в сумі 6371,13 грн - в іноземній валюті (який до цього весь час стягувався у національній валюті гривні). Тобто, вимоги скаржника сформовані некоректно та навіть у разі їх задоволення, вказане не призведе до поновлення його прав, а тому суд першої інстанції мав би відмовити у задоволені скарги у повному обсязі.

Суд першої інстанції був позбавлений можливості прямо зобов`язувати державного виконавця вчиняти конкретні дії, з огляду на положення ст. 451 ЦПК України, зокрема зазначати суму боргу у конкретній валюті, оскільки це є повноваженнями державного виконавця, а тому у задоволенні скарги із даних підстав суд також мав би відмовити.

Від ТОВ «Дебт Форс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому стягувач просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц: у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Посилання апелянта на визначення судом суми заборгованості саме в національній валюті гривні не заслуговують на увагу бо спростовуються резулятивною частиною рішення по справі №0418/4501/2012 за результатами перегляду 22 лютого 2013 року Апеляційним судом Дніпропетровської області.

ТОВ «Дебт Форс» клопоче про долучення постанови Дніпровського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року по справі №0418/4501/2012 (провадження 22ц/803/9908/24) в якості доказу на стадії апеляційного перегляду, бо вона спростовує наведені апелянтом доводи, які судом першої інстанції не розглядалися і про які ТОВ «Дебт Форс» не міг знати.

Апелянт в своїй скарзі робить припущення, що виконавець, зазначивши у постанові про відкриття виконавчого провадження суму в гривні таким чином визначив суму стягнення, а стягувач, нібито, з цим погодився, проте, такі твердження є власною оцінкою апелянта. Закон України «Про виконавче провадження», зокрема стаття 26, не передбачає такого права виконавця.

Зазначення виконавцем у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу та у виконавчому документі суми у валюті, що відмінна від тієї, що зазначена в рішенні суду, призвела до зміни судового рішення у не передбачений законом спосіб чому і була надана належна правова оцінка.

У стягувача були всі підстави вимагати зобов`язання органу виконавчої служби вчинити певні дії, а в суду були всі підстави такі вимоги задовольнити, виходу за межі скарги з прийнятої ухвали не вбачається.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник боржника ОСОБА_1 адвокат Ворон А.І. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 76, 77, 78).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез`явившихся осіб.

Заслухавши суддю доповідача, представника боржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що відповідно інформації з ЄДРСР заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.01.2011 року у справі №0418/4501/2012 було задоволено позов ПАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто з останніх в солідарному порядку на користь банку заборгованість в сумі 18147,88 грн, з яких: заборгованість по кредиту в сумі 11890,22 грн, пеню за прострочення заборгованості в сумі 6257,66 грн, а також судові витрати в сумі 301,48 грн.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2012 року за заявою відповідачів заочне рішення суду від 06.01.2011 року було скасовано.

15.11.2012 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська повторно було винесено заочне рішення у справі, за яким з відповідачів в солідарному порядку на користь банку стягнуто заборгованість в сумі 18147,88 грн, судові витрати в сумі 301,48 грн, а всього 18449,36 грн.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.02.2013 року у справі №0418/4501/2012 рішення суду першої інстанції від 15.11.2012 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов банку задоволено частково та стягнуто з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №140.05/386-КЕК-08 від 08.01.2008 року, яка виникла станом на 21.04.2010 року, в розмірі 1700,23 доларів США, що складає по курсу НБУ станом на 21.04.2010 року 13475,34 грн, та складається із заборгованості за кредитом в розмірі 1500,23 доларів США, що складає по курсу НБУ 11890,22 грн; по пені в розмірі 200,00 доларів США, що складає по курсу НБУ 1585,12 грн, а також судові витрати в сумі 254,75 грн.

На виконання казаного рішення Кіровським районним судом м. Дніпропетровська 26.04.2013 року було видано виконавчий лист, який відносно боржника ОСОБА_1 стягувачем було пред`явлено до Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ (правонаступником якого є Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), де було відкрито виконавче провадження №38519175 (а.с. 7-8).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2016 року за поданням начальника Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ було замінено стягувача у виконавчому провадженні №38519175 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення від 22.02.2013 року у справі 0418/4501/2012 відносно боржника ОСОБА_1 , з ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.09.2024 року за заявою ТОВ «Дебт Форс», у зазначеному вище виконавчому провадження було замінено стягувача з ТОВ «Дельта Банк» та ТОВ «Дебт Форс».

Постановою державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої

служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 03.04.2025 року виданий 26.04.2013 року у справі №0418/4501/2012 виконавчий лист відносно боржника ОСОБА_1 було повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». У резолютивній частині постанови про повернення виконавчого листа про стягнення заборгованості та судових витрат у відмітках державного виконавця про виконання рішення було зазначено, що залишок заборгованості станом на 03.04.2025 року складає 6371,13 грн (а.с. 6).

Задовольняючи частково скаргу, суд першої інстанції виходив з її обґрунтованості саме в певному обсязі.

Апеляційний суд не може в повному обсязі погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст.192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ст. 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у ст. 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині 3 ст. 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до пункту 30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 3 ст. 49 зазначеного вище Закону у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

Порядок звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень під час обчислення боргу в іноземній валюті, визначений у ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» є аналогічним тому, що містився у ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV.

Велика Палата Верховного Суду вже висловлювала висновки щодо особливостей звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті, зокрема висновки щодо застосування положень ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV, у яких вказано, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14).

У постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Судом встановлено, що відповідно інформації з ЄДРСР рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.02.2013 року у справі №0418/4501/2012 рішення суду першої інстанції від 15.11.2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов банку задоволено частково та стягнуто з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №140.05/386-КЕК-08 від 08.01.2008 року, яка виникла станом на 21.04.2010 року, в розмірі 1700,23 доларів США, що складає по курсу НБУ станом на 21.04.2010 року 13475,34 грн, та складається із заборгованості за кредитом в розмірі 1500,23 доларів США, що складає по курсу НБУ 11890,22 грн; та пені в розмірі 200,00 доларів США, що складає по курсу НБУ 1585,12 грн, а також судові витрати в сумі 254,75 грн.

На виконання вказаного вище рішення Кіровським районним судом м. Дніпропетровська 26.04.2013 року видано виконавчий лист, який відносно боржника ОСОБА_1 стягувачем було пред`явлено до Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ (правонаступником якого є Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), де було відкрито виконавче провадження №38519175.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2016 року за поданням начальника Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ було замінено стягувача у виконавчому провадженні №38519175 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення від 22.02.2013 року у справі 0418/4501/2012 відносно боржника ОСОБА_1 , з ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк».

Постановою державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 03.04.2025 року виданий 26.04.2013 року у справі №0418/4501/2012 виконавчий лист відносно боржника ОСОБА_1 , повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, у резолютивній частині постанови про повернення виконавчого листа про стягнення заборгованості та судових витрат у відмітках державного виконавця про виконання рішення було зазначено, що залишок заборгованості станом на 03.04.2025 року складає 6371,13 грн

Проте, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.02.2013 року присуджено до стягнення заборгованість за кредитним договором у валюті кредиту доларах США, з визначенням її еквіваленту за курсом НБУ станом на 21.04.2010 року. Відповідно до резолютивної частини рішення апеляційного суду видано виконавчий лист.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що у відповідності до вимог виконавчого документу та положень ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець мав, з урахуванням стягнутих сум, повертаючи виконавчий документ стягувачу, зазначити розмір заборгованості відповідно до змісту виконавчого документу, а залишок боргу у відмітках у виконавчому листі - в іноземній валюті (доларах США).

За таких обставин, виходячи з наведеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, про те, що зазначення в постанові та відмітках у виконавчому листі розміру загальної заборгованості та її залишку на час повернення виконавчого листа у національній валюті України гривні, а не в доларах США, порушує права стягувача на отримання присуджених за рішенням суду коштів у визначеному розмірі.

Доводи апеляційної скарги з цього питання є безпідставними.

Перевіряючи оскаржуване судове рішення в частині зобов`язання державного виконавця при повторному вирішенні питання у виконавчому провадженні №38519175 про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», зазначити загальний розмір заборгованості та залишок не стягнутої заборгованості в доларах США, апеляційний суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року у справі №186/1799/15-ц викладено висновок про те, що у суду відсутні повноваження зобов`язувати державного виконавця вчиняти ті дії, які згідно із Законом можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, оскільки винесення постанов у межах виконавчого провадження віднесено саме до повноважень виконавця, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про зобов`язання старшого державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Твердохліб Наталії Павлівни про вчинення певних дій.

Доводи апеляційної скарги з цього питання є такими, що заслуговують на увагу.

Інші, наведені в апеляційній скарзі, доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції не в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, не перевірив доводи і заперечення сторін, не дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке не в повній мірі відповідає вимогам закону.

Відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення суду першої інстанції підлягає зміні та виключенню з його резолютивної частини третього абзацу, яким встановлено зобов`язання виконавця про вчинення певних дій.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ворон Артем Ігорович, задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду міста Дніпра від 25 червня 2025 року змінити, виключивши з її резолютивної частини третій абзац щодо зобов`язання старшого державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Твердохліб Наталії Павлівни про вчинення певних дій.

В інший частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 30 жовтня 2025 року.

Суддя: