Справа № 459/1743/24 Головуючий у 1 інстанції: Отчак Н.Я
Провадження № 22-ц/811/2553/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М..,

секретаря Гаврилюк Я.І.

з участю заявниці ОСОБА_1 , представника заявниці ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шептицького міського суду Львівської області від 02 червня 2025 року в складі судді Отчак Н.Я. у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Орган опіки та піклування Шептицької міської ради Львівської області про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна,-

встановив:

У червні 2024 року заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, у якій просила визнати свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатним, встановити над ним опіку і призначити її опікуном.

Заява обґрунтована тим, що син з дитинства хворіє на психічне захворювання, однак воно проходило легко, хвороба інколи прогресувала, проте не довго. З 2014 року хвороба почала прогресувати і з 2015 року син знаходиться на обліку в лікаря психіатра, проходить лікування. 06.06.2024 її сину встановлено другу групу інвалідності, що підтверджується довідкою психіатричної МСЕК. Зазначає, що сину виставлений діагноз: розлад особистості та поведінки внаслідок органічного ураження мозку з недорозвитком до рівня дебільності та вираженим емоційно-вольовим поведінковим розладом та судомними нападами в амнеземі із стійким порушенням соціально-трудової адаптації. На даний час ОСОБА_3 потребує постійного стороннього контролю, оскільки у нього виникають збудження, проявляються неадекватні висловлювання та поведінка, може загубитися в просторі, легко попадає під вплив сторонніх осіб. У зв`язку з наведеним просила заяву задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шептицького міського суду Львівської області від 02 червня 2025 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Орган опіки та піклування Шептицької міської ради Львівської області про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обмежено дієздатним.

В іншій частині вимог заяву залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржила заявниця ОСОБА_1 , не погоджується з таким в частині відмови у задоволенні заяви, оскільки судом порушено норми матеріального права, висновки зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.

Покликається на те, що згідно із висновком судово-психіатричного експерта № 33 від 13.01.2025 у ОСОБА_3 констатовано наявний психічний розлад, а також на момент огляду встановлено його обмежену дієздатність, при цьому, органом опіки і піклування Шептицької міської ради визнано за доцільне призначити над ним опікуна ОСОБА_1 , яка є його матір`ю.

Зазначає, що застосування того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача, однак суд першої інстанції допустив надмірний формалізм у вирішенні спору та відмовив у призначенні над обмежено дієздатною особою піклувальника.

При цьому, висновок про призначення опікуном та піклувальником за своїм змістом та формою фактично є ідентичними та відрізняються лише словом опіка/піклування.

Також, вимоги до опікунів та піклувальників є ідентичними.

Натомість, суд визнав особу обмежено дієздатною, однак відсутня особа котра має здійснювати над такою піклування, вчиняти від імені такої особи правочини.

Просить скасувати рішення Шептицького міського суду Львівської області від 02 червня 2025 року в частині відмови у задоволенні заяви та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що слідуючи висновку судово-психіатричного експерта за № 33 від 13.01.2025, ОСОБА_3 є обмежено дієздатним, тому підстави для визнання його недієздатним відсутні.

Щодо вимоги заявниці про встановлення опіки (піклування) над ОСОБА_3 , суд прийшов висновку, що така вимога не підлягає до задоволення у зв`язку з тим, що зі змісту подання органу опіки та піклування виконавчого Шептицької міської ради від 03.10.2024 вбачається, що заявницю доцільно призначити опікуном ОСОБА_3 , у разі визнання останнього судом недієздатним.

Таким чином, оскільки на момент ухвалення рішення суду не надано висновок органу опіки та піклування Шептицької міської ради про доцільність призначення заявницю піклувальником ОСОБА_3 , у разі визнання останнього судом обмежено дієздатним, у задоволенні вимоги ОСОБА_3 про призначення її піклувальником ОСОБА_3 суд відмовив.

Враховуючи обставини справи, характер психічного розладу ОСОБА_3 , суд дійшов висновку, що строк дії рішення необхідно визначити тривалістю два роки з моменту набрання законної сили.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, одним із яких може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Отже, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно також враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом судового розгляду у цій справі є дослідження законності та підставності вимог про визнання особи недієздатною та призначення їй опікуна.

В свою чергу, слідуючи принципу диспозитивності та доводам апеляційної скарги, предметом апеляційного перегляду є рішення та висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні заяви про встановлення опіки та призначення опікуна.

Так, слідуючи заяві, заявниця ОСОБА_1 , просивши визнати свого сина недієздатним, також просила встановити над ним опіку і призначити її його опікуном.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 36 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок обмеження цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Частиною 1 ст. 37 ЦК України визначено, що над фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена, встановлюється піклування.

Статтею 55 ЦК України визначено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Згідно із ст. 59 ЦК України піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена.

Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування (ч. 2 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.

У частинах другій-п`ятій статті 63 ЦК України визначено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Також ст. 64 ЦК України визначає, що опікуном або піклувальником не може бути фізична особа , яка позбавлена батьківських прав, якщо ці права не були поновлені; поведінка та інтереси якої суперечать інтересам фізичної особи, яка потребує опіки або піклування.

Піклувальник над неповнолітньою особою зобов`язаний дбати про створення для неї необхідних побутових умов, про її виховання, навчання та розвиток. Піклувальник над фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена, зобов`язаний дбати про її лікування, створення необхідних побутових умов (ч. 1 ст. 69 ЦК України).

Піклувальник не може давати згоду на укладення договорів між підопічним та своєю дружиною (своїм чоловіком) або своїми близькими родичами, крім передання майна підопічному у власність за договором дарування або у безоплатне користування на підставі договору позички (ст. 70 ЦК України).

Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 (далі - Правила).

Так, відповідно до пункту 1.1 Правил опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів.

Органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається у межах їх компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад (пункт 1.3, 1.4 Правил).

Рішення органів опіки і піклування про призначення чи звільнення опікунів і піклувальників від виконання своїх обов`язків, а також з інших питань опіки і піклування можуть бути оскаржені в установленому законом порядку (пункт 1.8 Правил).

Відповідно до пункту 2.1 Правил опіка (піклування) встановлюється за місцем проживання особи, яка підлягає опіці (піклуванню), або за місцем проживання опікуна (піклувальника). Рішення про встановлення опіки (піклування) повинно бути прийняте не пізніше як у місячний термін з моменту, коли відповідному органові опіки та піклування стане відомо про потребу встановлення опіки чи піклування.

За пунктом 3.1 Правил для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник. При призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб.

Органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 56 ЦК України).

За підпунктом 4 пункту б) частини першої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері соціального захисту населення належать делеговані повноваження щодо вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування.

Таким чином, нормами матеріального закону, які покликані регулювати спірні правовідносини, а також Правилами опіки та піклування передбачено, що має враховуватися при призначенні опікуна чи піклувальника.

В свою чергу, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в частині того, що положення матеріального закону не містять суттєвих відмінностей щодо висновку про призначення опікуна чи піклувальника, такі зводяться лише до правових підстав для встановлення опіки чи піклування.

Так, згідно із статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» від 28 березня 1972 року роз`яснено, що даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами.

Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних зі станом її психічного здоров`я (частина перша статті 7 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Відповідно до положень статті 299 ЦПК України справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника, особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, та представника органу опіки та піклування.

За положеннями частини шостої статті 300 ЦПК України визначено, що суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 33 від 13.01.2025, ОСОБА_3 страждає органічним розладом особи та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку з наростаючим психоорганічним синдромом та інтелектуальним недорозвитком до рівня імбецильності; наявний у ОСОБА_3 психічний розлад істотно впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 36-37).

Враховуючи наведене та з метою ефективного захисту прав заявниці та її сина, суд першої інстанції правильно, незважаючи на вимоги ОСОБА_1 , дійшов висновку про можливість визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обмежено дієздатним.

З матеріалів справи вбачається, що заявниця є матір`ю ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 22.06.2004 (а.с. 5).

Заявниця ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягами з реєстру територіальної громади від 08.06.2024 (а.с. 4 зворот, 8, 9).

Відповідно до довідки МСЕК серії 12 ААГ №608575, виданої 06.06.2024, ОСОБА_3 встановлено ІІ групу інвалідності з дитинства, інвалідність встановлена на строк до 01.07.2026 (а.с. 6).

Згідно із Витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», станом на 08.06.2024 ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувалася, не знятої чи непогашеної судимості не має, у розшуку не перебуває (а.с. 7).

Згідно із висновку № 303 про стан здоров`я особи, ОСОБА_1 може бути опікуном.

Незважаючи на те, що у частині 1 ст. 300 ЦПК України закріплено вимогу про вирішення рішенням суду питання про призначення піклувальника чи опікуна за поданням органу опіки та піклування, тобто така регламентація відносить до сфери судової юрисдикції та повноважень суду призначення піклувальників чи опікунів, колегія суддів виходить з того, що функції опіки та піклування залишаються за органами опіки та піклування, у тому числі щодо осіб, які обмежені у цивільній дієздатності або визнані недієздатними судом.

Іншими словами, опіка та піклування є правовим інститутом, який регулює суспільні відносини, пов`язані з установленням опіки та піклування, здійсненням функцій опіки та піклування чи припиненням опіки та піклування.

Віднесення до компетенції суду встановлення опіки та піклування та призначення опікунів або піклувальників судовим рішенням свідчить про механізм їх практичного вирішення при розгляді справ про обмеження цивільної дієздатності та визнання фізичної особи недієздатною.

Поряд з цим, виходячи з вимог процесуального законодавства, питання про призначення опікуна або піклувальника входить до предмета судового розгляду, як похідне від головних юридичних фактів, що становлять предмет доказування по цих справах.

Так, повноваження суду в цьому відношенні пов`язані з розглядом питання про призначення опікуна або піклувальника на підставі тих пропозицій та висновків по справі, які зроблені органом опіки та піклування, як органу спеціальної компетенції, на якого за законом покладені функції опіки та піклування.

Виходячи з процесуальних функцій органів опіки та піклування та їх процесуального статусу в цивільному процесі, підстав та процесуальних форм їх участі (ст. 60 ЦПК України), подання про призначення конкретної особи опікуном або піклувальником має міститися в окремому документі або письмовому висновку органу опіки та піклування.

При цьому, подання органу опіки та піклування має оцінюватися судом з точки зору його обґрунтованості і не є обов`язковим для суду.

Таким чином, виходячи з аналізу частини першої статті 60 ЦК України та частини першої статті 300 ЦПК України обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном, подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 736/1508/17 (провадження№ 61-39361св18), від 23 листопада 2021 року у справі № 751/9572/19 (провадження № 61-3053св21).

На час розгляду справи судом першої інстанції у матеріалах справи був наявний висновок комісії з питань захисту прав повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 13.09.2024, який затверджений рішенням виконавчого комітету Червоноградської міської ради № 216 від 24.09.2024 (а.с. 33).

03.10.2024 на адресу суду скеровано відповідне подання, зі змісту якого слідує, що заявницю доцільно призначити опікуном ОСОБА_3 , у разі визнання останнього судом недієздатним (а.с. 32).

Разом з цим, слідуючи висновку суду першої інстанції, заявниця ОСОБА_1 повинна повторно звертатися із заявою до комісії з питань захисту прав повнолітніх осіб та просити про скерування подання до суду про доцільність призначення її піклувальником сина ОСОБА_3 .

Колегія суддів виходить з того, що дійсно подання про доцільність призначення піклувальником (опікуном) не є рішенням за процесуальним статусом та має для суду лише рекомендаційний характер, і при постановленні судом рішення по справі не має пріоритетного значення, та може бути враховане на розсуд суду.

При цьому, орган опіки і піклування, надаючи рекомендацію щодо призначення піклувальника (опікуна недієздатній особі), має перевірити його можливість (побутову та фізичну) виконувати відповідні обов`язки, що, на переконання колегії суддів, було виконано комісією з питань захисту прав повнолітніх осіб.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

Суворі трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Висновки про недопущення надмірного формалізму при вирішенні судом питань, пов`язаних з реалізацією особою свого права на доступ до правосуддя, викладені також у постановах Верховного Суду, зокрема від 26 грудня 2019 року у справі № 367/8573/17, від 18 грудня 2018 року у справі № 761/5894/17, від 09 липня 2019 року у справі № 826/6479/18.

Також судова практика, зокрема висновки Верховного Суду, у контексті ефективного способу захисту порушеного права зводяться до того, що суд має захистити право в такий спосіб, який є дієвим і вирішує проблему повністю, а не тимчасово, що призвело б до подальших судових спорів.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про неможливість взяти до уваги подання виконавчого комітету Червоноградської міської ради про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном свого сина, у випадку визнання його недієздатним, у контексті правової підстави для призначення її піклувальником, у зв`язку із встановленими обставинами та зробленими висновками, є проявом надмірного формалізму

Крім цього, судом допущено порушення процесуального права, оскільки не вмотивовано критичність оцінювання в контексті вимог диспозитивності, поданого суду подання.

В свою чергу, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції заявниця ОСОБА_1 звернулася з клопотанням про доручення до матеріалів справи подання виконавчого комітету Шептицької міської ради від 09 жовтня 2025 року, яким орган опіки та піклування пропонує призначити ОСОБА_1 піклувальником сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На переконання колегії суддів, матеріали справи свідчать про достатність обставин врахування яких дає можливість зробити висновок про необхідність часткового задоволення заяви ОСОБА_1 у частині призначення її піклувальником сина ОСОБА_3 , який визнаний судом обмежено дієздатним, оскільки вона є його рідною мамою, проживає разом з ним за одною адресою, а останній потребує сторонньої допомоги.

При цьому, у матеріалах справи відсутні докази про те, що заявниця звернулася до суду із відповідною заявою для уникнення виконання нею встановлених законом обов`язків.

Крім цього, призначення заявниці піклувальником не є тим судовим рішенням, яке не матиме певної форми реалізації, тобто на останню буде покладено відповідні обов`язки у визначених часових межах, а неналежне виконання таких матиме правові наслідки.

Не може залишитися поза увагою суду і те, що згідно вимог закону до встановлення опіки або піклування і призначення опікуна чи піклувальника, опіку або піклування над фізичною особою здійснює відповідний орган опіки та піклування, однак суд про таке не зазначив, що могло б мати негативні наслідки для ОСОБА_3 протягом часу виконання ОСОБА_1 вказівок суду, у контексті реалізації такого судового рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи обставини, які входять у предмет доказування у даній категорії справ та те, що ОСОБА_1 здатна виконувати обов`язки піклувальника стосовно обмеженого у дієздатності сина ОСОБА_3 (протилежного не доведено, а судом не встановлено), заява у відповідній частині є частково підставною, що свідчить про те, що рішення Шептицького міського суду Львівської області від 02 червня 2025 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 необхідно скасувати, з одночасним ухвалення нового рішення про часткове задоволення такої вимоги.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шептицького міського суду Львівської області від 02 червня 2025 рокув частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення опіки та призначення опікуна скасувати.

Ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Орган опіки та піклування Шептицької міської ради Львівської області про встановлення опіки та призначення опікуна задовольнити частково.

Призначити ОСОБА_1 піклувальником обмежено дієздатного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині рішення Шептицького міського суду Львівської області від 02 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 листопада 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк