Справа № 496/2677/24
Провадження № 2/496/202/25
29 серпня 2025 року м. Біляївка
Біляївський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді - Пасечник М.Л.
за участю секретаря - Кабанової К.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
Адвокат Стефанюк М.М. в інтересах ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (безвідсоткової) № 1 від 01.10.2011 року у загальному розмірі 172 109,59 доларів США, що еквівалентно 6 716 266,95 грн, яка складається з: 60 000 доларів США - основної суми позики та 112 109,59 доларів США - відсотків річних у розмірі 25% відповідно до умов Договору.
В обґрунтування позову зазначено, що 01.10.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів. Факт укладення договору підтверджується укладеним між сторонами договором позики (безвідсоткової) №1. ОСОБА_2 отримав від позивача кошти в розмірі 60 000 доларів США для придбання побутової техніки на умовах договору і зобов`язався повернути всю суму у термін до 01.09.2014 року включно, про що склав власноруч розписку. Сторони домовились збільшити строк позовної давності за Договором до 10 (десяти) років, про що свідчить пункт 3.8 Договору позики. Проте, у визначений строк відповідач спочатку просив відтермінувати повернення грошових коштів, а згодом виїхав за межі України та вимкнув усі засоби зв`язку. Тобто, свого зобов`язання за Договором позики відповідач не виконав, борг не повернув. Разом з тим, Договором позики встановлено, що за несвоєчасне повернення або не повернення грошових коштів, відповідач сплачує позивачу 25% річних за користування грошовими коштами. У зв`язку з вказаними обставинами представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом.
Представник позивача - адвокат Стефанюк М.М. через систему «Електронний суд» надіслав заяву, в якій просив судове засідання провести за відсутності сторони позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача до суду не надходило. Відзив на позовну заяву не надав.
Згідно з положеннями ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Судом, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 01.10.2011 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 у позику грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США, цільове призначення яких: для купівлі побутової техніки для дому. ОСОБА_2 зобов`язався повернути позику у строк до 01.09.2014 року, що підтверджується розпискою.
01.10.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики (безвідсоткової) №1, відповідно до п.3.8. якого, сторони домовилися збільшити строк позовної давності за даним договором на 10 років.
Пунктом 4.2. Договір позики (безвідсоткової) №1 передбачено, що у разі несвоєчасного повернення коштів позичальник сплачує відсотки річних у розмірі 25%.
Сума заборгованості позичальника ( ОСОБА_2 ) за річними відсотками складає 112 109,59 доларів США, за період з 02.09.2014 року по 21.02.2022 року, що підтверджується детальним розрахунком заборгованості (відсотків річних) за договором позики (безвідсоткової) №1.
Позивач ОСОБА_3 14.04.2020 року уклала шлюб з ОСОБА_4 , після чого змінила прізвище на « ОСОБА_5 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.01.2022 року у справі №206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. (Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 64/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 року у справі № 499/144/17 вказано про те, що за своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046,1047ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. (Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13.12.2017 року у справі №6-996цс17).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч.1 ст. 1048 ЦК України).
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 192 ЦК України встановлено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Грошове зобов`язання, відповідно до ст. 533 ЦК України, має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі ж отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, відповідає чинному законодавству.
Судом встановлено, що сторони уклали позику в іноземній валюті, відповідачем отримана сума коштів у позику в іноземній валюті, договір передбачає виконання зобов`язання в валюті зобов`язання, отримана сума не повернута до цього часу.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з огляду на положення ч.1 ст. 1046 ЦК України, а також ч.1 ст. 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).
Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі №219/1704/17 вказано, що за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором позики виконала в повному обсязі та передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США.
В свою чергу, ОСОБА_2 не надав в судове засідання доказів, які б підтверджували належне виконання ним зобов`язань, які б спростовували суму заборгованості перед позивачем та позовні вимоги взагалі.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, права позивача порушені, оскільки відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання та підлягають судовому захисту шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 170 109,59 доларів США, з яких: 60 000 доларів США - основна сума позики та 112 109,59 доларів США - 25% відсотків річних, відповідно до умов договору.
В постанові від 22.12.2021 року у справі №369/3384/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що у разі укладення сторонами кредитного договору, предметом якого є іноземна валюта, суд має ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. Визначення у рішенні еквівалента суми боргу за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами в національній валюті не відповідає вимогам законодавства.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц з посиланням на правову позицію, яку викладено у постанові від 04.07.2018 року в справі №14-134цс18, вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 23.10.2019 року у справі №723/304/16-ц.).
Поряд з цим, суд враховує практику Верховного Суду, викладену в постанові від 11.09.2024 року по справі №500/5194/16 про те, що при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним/приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення.
Враховуючи позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку про недоцільність зазначення в резолютивній частині заочного рішення еквіваленту суми боргу в національній валюті, що не впливає на повноту задоволення позову.
Отже, з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 172 109,59 доларів США без визначення еквівалента суми боргу в національній валюті.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати, сплачені ним при подачі позову в сумі 15 140,00 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
Керуючись ст.ст. 192, 525, 526, 610, 612, 1047, 1048,1049 ЦК України, ст.ст. 12-13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 272, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , остання відома адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації та фактичного проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість за договором позики від 01.10.2011 року в сумі 172 109,59 доларів США (сто сімдесят дві тисячі сто дев`ять доларів 59 центів), судовий збір у розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок гривень) та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень).
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя М.Л. Пасечник