Справа № 127/9523/25
Провадження № 22-ц/801/2210/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 рокуСправа № 127/9523/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В, П.,

з участю секретаря судового засідання: Ходакової М. Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Держава Україна в особі Харківської обласної прокуратури,

третя особа без самостійних вимог - процесуальний керівник прокурор Харківської обласної прокуратури Лапіна Людмила Юріївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 серпня 2025 року, ухваленого під головуванням Антонюка В. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, за участі третьої особи без самостійних вимог - процесуального керівника - прокурора Харківської обласної прокуратури Лапіної Людмили Юріївни, про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю відповідача та третьої особи при тривалій імітації нагляду та порушення розумних строків у кримінальних провадженнях: 0000,-

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, за участі третьої особи без самостійних вимог - процесуального керівника - прокурора Харківської обласної прокуратури Лапіної Людмили Юріївни, про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю відповідача та третьої особи при тривалій імітації нагляду та порушення розумних строків у кримінальних провадженнях: 0000. Зазначав, що 02.02.2018 року відповідач відкрив кримінальні провадження №0000138 та №0000149 за фактами неправомірних дій слідчого прокуратури Горідька В. А., під час імітації досудового розслідування у відповідних кримінальних провадженнях, за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч.1 ст. 366, ч. 1 ст. 367 та ч. 2 ст. 382 КК України. 10 жовтня 2023 року зазначені кримінальні провадження було об`єднано та присвоєно єдиний номер №0000138, за яким позивач визнаний потерпілим. Позивач зазначає, що тривалий час слідчі, халатно виконуючи свої посадові обов`язки, не проводили необхідні слідчо-процесуальні дії, не усували недоліки, вказані в ухвалах слідчих суддів, та безпідставно закривали кримінальні провадження, викладаючи у постановах недостовірні та вигадані доводи, копії яких умисно не надсилалися позивачу, що стало системною практикою.Судові органи неодноразово виносили ухвали, якими скасовували незаконні постанови слідчих та підтверджували порушення вимог законодавства під час досудового розслідування, зокрема, ухвали слідчих суддів від 17.05.2018, 26.11.2018, 18.02.2019, 12.08.2019, 07.11.2019, 18.08.2021, 02.11.2021, 22.08.2023 та інші. Незважаючи на це, відповідач, а також прокурор Харківської обласної прокуратури Лапіна Л. Ю., навмисне не виконали вищезазначені ухвали суду, грубо порушуючи вимоги ст. 129-1 Конституції України та ст. 2, 8, 9, 36, 9193 КПК України. Крім того, відповідач та третя особа систематично імітували проведення досудового розслідування, зловживаючи своїми повноваженнями та свідомо не усуваючи порушень закону. Зокрема, прокурор Лапіна Л. Ю. умисно: не скасовувала незаконні постанови слідчого; не забезпечувала одночасний допит позивача та фігурантів; ігнорувала недоліки, зазначені у численних ухвалах суду; не надавала слідчим належних вказівок; порушувала вимоги ст. 220 КПК України щодо розгляду клопотань; не припиняла бездіяльність слідчих та не ініціювала усунення неналежних посадових осіб. Унаслідок тривалої та навмисно допущеної бездіяльності прокурора Лапіної Л. Ю., фактичне досудове розслідування у кримінальних провадженнях №0149 було призупинено, що завдало позивачу, інваліду 2 групи, людині похилого віку та тяжко хворій, значну моральну шкоду. Позивач змушений був витрачати власний час на звернення до органів досудового розслідування та суду, зазнав моральних страждань, порушення прав на безпечне та законне життя, погіршення стану здоров`я та порушення конституційного права на доступ до правосуддя. Як зазначає позивач, надмірна тривалість кримінальних проваджень становить понад 73 місяці, що не відповідає розумним строкам, встановленим ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини, і підтверджується численними ухвалами суду та матеріалами кримінальних проваджень. Відповідно до ст. 3, 56 Конституції України, ст. 23, ЦК України та п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, він має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної тривалою незаконною бездіяльністю органів прокуратури та слідчих. Позивач указує, що наявність у діях прокурора Лапіної Л. Ю. протиправної поведінки та завданої шкоди підтверджується матеріалами кримінальних проваджень, численними скасованими постановами слідчих, ухвалами суду та довготривалою системною бездіяльністю, що призвела до моральних страждань та порушення нормальних життєвих умов позивача, що змусило його звернутись до суду із даним позовом.

Враховуючи тяжкість порушень, стан здоров`я та інші обставини справи, позивач оцінює моральну шкоду у сумі 570 000 грн та просить стягнути її на свою користь із Державного бюджету України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 серпня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду скасувати через неправильну оцінку судом доказів і невірно встановлені обставини, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що суд не врахував, що систематичною тривалою бездіяльностю прокурора позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає в негативних емоціях, стресі, переживанні, емоційному напруженому стані.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.02.2018 року відповідачем відкрито кримінальне провадження № 0000138 за ч. 1 ст. 364, ч.1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України щодо неправомірних дій слідчого прокуратури Горідька В. А. під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000231.

02.02.2018 року відповідачем відкрито кримінальне провадження № 0000149 за ч.1 ст.364, ч.1 ст.365, ч.4.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382 КК України щодо неправомірних дій слідчого прокуратури Горідька В. А. під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000119.

10.10.2023 року кримінальне провадження № 0000138 було об`єднано з кримінальним провадженням № 0000149 за фактом неправомірних дій слідчого ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України, та присвоєно єдиний номер № 0000138, за яким позивач визнаний потерпілим.

17.05.2018 року слідчий суддя, розглянувши скаргу позивача на постанову слідчого від 20.03.2018 року про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні № 0000138, виніс ухвалу, якою скасував зазначену постанову.

26.11.2018 року слідчий суддя, розглянувши скаргу позивача на постанову слідчого від 23.04.2018 року про відмову у визнанні потерпілим, виніс ухвалу, якою скасовано зазначену постанову.

18.02.2019 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 27.12.2018 року про закриття кримінального провадження № 0000138.

12.08.2019 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 20.05.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000138.

07.11.2019 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 29.08.2019 року.

18.08.2021 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 25.06.2021 року.

02.11.2021 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 22.09.2021 року.

22.08.2023 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 01.07.2022 року.

24.10.2023 року Харківський апеляційний суд частково задовольнив скаргу позивача та скасував ухвалу слідчого судді від 21.09.2023 року.

06.06.2018 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 20.04.2018 року про закриття кримінального провадження № 0000149.

13.09.2018 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 06.03.2018 року про відмову у визнанні позивача потерпілим у кримінальному провадженні № 0000149.

01.02.2019 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 27.12.2018 року.

11.11.2019 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 20.05.2019 року.

29.04.2020 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 20.02.2020 року.

05.04.2021 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 26.11.2020 року.

07.08.2023 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 16.08.2021 року.

Відмовляючи в задоволенні позову , суд виходив з того, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем саме протиправних дій, які б прямо спричинили шкоду позивачу. З наявних копій матеріалів кримінальних проваджень та ухвал слідчих суддів вбачається, що низка процесуальних рішень щодо скарг позивача була скасована судами через невідповідність постанов слідчих вимогам закону. Однак ці факти не свідчать про наявність складу злочину або порушення закону з боку конкретного посадовця, а свідчать про наявність судового контролю та можливості усунення недоліків у процесі досудового розслідування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що систематичною тривалою бездіяльностю прокурора позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає в негативних емоціях, стресі, переживанні, емоційному напруженому стані, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до частини першої яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, що призвело до порушення звичного ритму його життя внаслідок порушення норм Конституції України, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та наслідками, зазначеними у позовній заяві, тоді як згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зокрема ОСОБА_1 не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівником органу досудового розслідування, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності на стадії досудового розслідування передбачено главою 26 КПК України та є важливою гарантією учасників кримінального процесу і, відповідно до ст. 7 КПК України, є однією із засад кримінального провадження та сприяє виявленню й усуненню недоліків, допущених при його здійсненні.

Водночас ,доводи позивача щодо завдання йому моральної шкоди не підтверджені належними та допустимими доказами, що свідчили б про те, що дії або бездіяльність прокурора створюють підстави для відшкодування такої шкоди. На позивача покладено обов`язок довести, у чому полягає моральна шкода, якими саме неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, а також надати відповідні докази.

На цей час відсутні будь-які судові рішення або висновки компетентних органів, які б встановлювали факти протиправної бездіяльності , невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків уповноваженими особами прокуратури, до компетенції яких згідно зі статтею 308 КПК України відноситься розгляд відповідних скарг.

Слід зазначити, що оскарження дій службових осіб прокуратури є механізмом реалізації права позивача на контроль за діяльністю уповноважених осіб у порядку кримінального судочинства. Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора, що можуть бути оскаржені, визначений у частині 1 статті 303 КПК України.

Згідно з частиною 2 статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги може бути про скасування рішення, зобов`язання вчинити певну дію, або відмову у задоволенні скарги. Таким чином, реалізація права на оскарження є елементом судового контролю, який має на меті усунути недоліки у процесуальній діяльності.

Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Реалізація особою права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією.

Цей висновок підтверджується правовими висновками Верховного Суду, викладеними в низці постанов: №641/2328/17 від 04.07.2018; №638/9055/15 від 28.11.2018; №646/5224/17 від 31.10.2018; №640/3837/17 від 10.10.2018; №638/14260/16 від 04.07.2018; №638/1413/17 від 23.01.2019; №638/12193/16 від 13.03.2019; №336/5519/18 від 11.09.2019; №638/12794/16-ц від 25.03.2020; №641/7772/17 від 01.04.2020; №638/12050/20 від 04.04.2022; №646/7385/19 від 19.05.2022; №638/13345/18 від 29.03.2023; №751/3968/22 від 17.04.2023.

Отже, позивач реалізував своє право, звернувшись до слідчого судді зі скаргами в порядку статті 303 КПК України. Наявність ухвал про задоволення скарг або скасування постанов не свідчить про доведеність спричинення моральної шкоди позивачу та порушення його прав.

В даному випадку позивач, звертаючись до слідчих суддів, реалізовував свої права, передбачені нормами КПК України, і неодноразове скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про наявність вини працівників органу досудового розслідування та завдання цим моральної шкоди.

Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 у справі №211/7655/15-ц дійшов висновку, що для стягнення шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади, суду необхідно встановити неправомірні дії, наявність шкоди та причинний зв`язок, які повинен довести позивач. Відшкодування шкоди, завданої такими органами, відбувається лише у випадках визнання рішень незаконними та їх подальшого скасування, або визнання дій чи бездіяльності незаконними.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 13.03.2019 у справі №338/12193/16-ц.

Таким чином, сам факт звернення позивача із заявами до правоохоронних органів чи до суду за відсутності визнання бездіяльності неправомірною не може свідчити про реальне порушення його прав. Незгода позивача з прийнятими органами слідства процесуальними рішеннями, які були оскаржені в передбаченому законом порядку, а також наявність певних недоліків у їхній діяльності, самі по собі не можуть бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

Статтями 12, 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення. В силу принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Cуд першої інстанції, перевіряючи доводи ОСОБА_3 щодо порушення відповідачем його прав установив, що права позивача, на порушення яких він посилався, з підстав прийнятого процесуальним керівником - прокурором рішення у кримінальному провадженні за його заявою, були відновлені шляхом оскарження цього рішення в порядку, визначеному КПК України.

Перевіряючи доводи апелянта про необґрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні його вимог про стягнення 570000 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди посадовою особою прокуратури, як уповноваженого органіу держави, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Лише незгода позивача з прийнятим посадовою особою органу розслідування рішенням, яке було ним оскаржене в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди .Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18).

Встановивши, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями посадових осіб Харківської обласної прокуратури, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 зводяться до цитування окремих абзаців рішення суду і незгоди з висновками суду та особистого бачення апелянтом обставин справи та хибного тлумачення норм матеріального та процесуального закону.

Отже, доводи апеляційної скарги,що ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні позивачем спірних правовідносин, положень ЦК України та ЦПК України, судової практики суддів касаційної інстанції, правильність висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права , що передбачені статтею 376 ЦПК України, в якості підстав для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід компенсувати за рахунок держави в порядку передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

В. П. Рибчинський