Житомирський апеляційний суд
Справа №296/2340/25 Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Григорусь Н.Й.

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №296/2340/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Хільчевський Сергій Олександрович

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Шалоти К.В.

встановив:

У березні 2025 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №103584797 в розмірі 23 150,00 грн. та понесені судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 15 січня 2022 року між ТОВ «Міолан» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №103584797.

В подальшому, 16.07.2024 року між ТОВ «Міолан» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №16072024, у відповідності до умов якого ТОВ «Міолан» передає ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Міолан» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у Реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками.

Відповідно до реєстру боржників за договором факторингу №16072024 від 16.07.2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №103584797 в розмірі 23 150,00 грн., яка складається з заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 10 000,00 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 12 150,00 грн. та заборгованість за комісією 1 000,00 грн.

Товариство виконало умови договору, надало відповідачці в користування грошові кошти, натомість відповідач умови кредитного договору не виконує, кредитні кошти в установлений строк не повертає, розмір заборгованості за кредитним договором становить 23 150,00 грн., яку просить стягнути на свою користь.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16 травня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №103584797 від 15.01.2022 року у розмірі 22 150,00 грн., судовий збір в розмірі 2 897,20 грн. У задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за комісією в розмірі 1 000,00 грн. відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 жодних договорів з ТОВ «Міолан», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не укладала, а кредит було укладено іншою особою.

Вказує, що 15 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо оформлення на її ім`я кредиту невідомою особою до Житомирського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області, яка зареєстрована за №2318 в журналі єдиного обліку.

16 січня 2022 року на підставі вказаної заяви ОСОБА_1 було відкрито кримінальне провадження №0000114 від 16.01.2022 року за ч. 1 ст.185 КК України.

Зазначає, що згідно відповіді Житомирської обласної прокуратури від 04.03.2022 року ОСОБА_1 повідомлено, що дізнавачем Житомирського РУП 31.01.2022 року у кримінальному провадженні №0000114 від 16.01.2022 року за ч.1 ст. 185 КК України винесено постанову про закриття вказаного кримінального провадження. В подальшому 04.03.2022 року процесуальним прокурором постанову про закриття кримінального провадження скасовано, у порядку ст.36 КПК України процесуальним прокурором дізнавачу СД Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області надано письмові вказівки щодо проведення слідчих (розшукових) дій.

Однак, незважаючи на скасування постанови про закриття кримінального провадження та надані вказівки, дізнавачем так і не було їх виконано та 20.04.2022 року повторно винесено постанову про закриття кримінального провадження, яка не була оскаржена ОСОБА_1 , оскільки про її існування останній не було відомо.

Вказує, що про не укладення кредитних договорів ОСОБА_1 свідчить і її поведінка після отримання інформації про отримання кредитів на її ім`я сторонньою особою, зокрема: ОСОБА_1 окрім подання заяви до поліції про злочин, було направлено і листи до відомих відповідачу кредиторів, з якими від її імені було укладено договори кредиту про призупинення нарахування відсотків та не стягнення боргу, також повідомлено про наявність відкритого кримінального провадження за ч.1 ст.185 КК України, так 18.02.2022 року такі листи було направлено до компаній ТОВ «Манівео», CREDIT 7 INT, CREDITPLUS, TENGO, CREDIT 7.

Вважає, що підтвердженням не укладення договору кредиту ОСОБА_1 від 15.02.2022 року також є і виписка з її банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» за період 15.01.2022 року, з якої вбачається, що всі кошти з її рахунку було знято в банкоматах, що розташовані в м. Києві, тоді як сама ОСОБА_1 перебувала в м. Житомир та подала заяву до поліції про вчинення кримінального правопорушення.

Зазначає, що під час укладення договору про споживчий кредит №103584797 від 15.01.2022 року про надання споживчого кредиту було порушено вимоги ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки на момент укладення договору було відсутнє волевиявлення та внутрішня воля ОСОБА_1 на його укладення. Про існування цього договору відповідач дізналася лише після арешту її рахунків в процесі примусового виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира про стягнення з неї простроченої заборгованості.

Додає, що належні та допустимі докази того, що з боку ОСОБА_1 була вчинена будь-яка дія, направлена на укладення цього договору та отримання коштів на умовах позики в матеріалах справи відсутні.

ОСОБА_1 не погоджується з рішенням Корольовського районного суду м. Житомира в частині зробленого висновку про укладення нею договору про споживчий кредит №103584797 від 15.01.2022 року та в частині розрахунку заборгованості за вказаним договором, оскільки згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону, заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується у порядку, передбаченому ст.12 цього Закону, вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч.8 ст.11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається інформаційно-телекомунікаційній системі об`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Проте в розділі 10 Договору про споживчий кредит №103584797 від 15.01.2022 року містяться реквізити сторін, зокрема в графі «Позичальник» від імені ОСОБА_1 не підписано електронним підписом та не було застосовано будь-яким способом ідентифікатор (СМС повідомлення із кодом) також ОСОБА_1 не отримувала будь-яким чином цього одноразового ідентифікатора. Таким чином, договір позики за допомогою електронного підпису позивачем не підписувався та кошти не отримувалися, отже в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за вказаними договорами слід було відмовити.

Звертає увагу, що матеріали справи не містять первинних документів, оформлених відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які підтверджують наявність заборгованості відповідача за кредитним договором, зокрема у платіжному дорученні відсутні такі обов`язкові реквізити як посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Щодо факту отримання коштів зазначає, що згідно виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 з АТ КБ «ПриватБанк», міститься інформація про зарахування на її картку суми у розмірі 10 000,00 грн, однак, згідно деталей операції, це був переказ з карти на карту від 14.01.2022 року, ID платежу , система LigPay, враховуючи, що договір про споживчий кредит було укладено 15.01.2022 року, то вказаний платіж не підтверджує отримання коштів за кредитним договором, оскільки як вбачається доданого платіжного доручення, воно датоване 15.01.2025 року під №38135676, а призначення платежу кошти згідно договору 103584797.

Також скаржник вказує на відсутність в матеріалах справи здійсненого розрахунку заборгованості за кредитним договором №103584797 від 15.01.2022 року, посилання в рішенні суду на розрахунок здійснений станом на 16.07.2024 року є Витягом з реєстру боржників до Договору факторингу №16072024 від 16.07.2024 року, а не розрахунком заборгованості з відображенням всіх елементів кредитного договору (ставки, строку нарахування та погашення).

На підставі вищезазначеного, просить апеляційну скаргу задовольнити.

ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На спростування доводів апеляційної скарги представник позивача зазначає, що твердження апелянта щодо вчинення злочину, шляхом незаконного отримання кредитних коштів на його ім`я, не підтверджено належними та допустимими доказами, адже лише звернення до правоохоронних органів з заявою про вчинення злочину, відповідно до законодавства, не є підтвердженням факту вчинення незаконних дій та відповідно доведення позиції апелянта. З наданих матеріалів, вбачається, що суду не надано жодних належних доказів про проведення слідчих дій, про результат проведення слідчих дій, про результат проведення досудового розслідування. Тобто, апелянтом не надано суду допустимих і належних доказів вчинення шахрайських дій щодо нього при укладанні кредитного договору.

Наголошує на тому, що посилання апелянта на відкрите кримінальне провадження № 0000114 не може братися до уваги судом, оскільки результатів такого досудового розслідування відповідачем не надано. Також варто зазначити, що 20.04.2022 було винесено постанову про закриття кримінального провадження. В даному випадку відповідними державними органами не підтверджено складу кримінального правопорушення. Саме звернення відповідача із заявою про вчинення кримінального правопорушення до відповідних органів не доводить його існування. Таким чином, за відсутності вироку суду, що набрав законної сили, доводи відповідача про неукладення кредитного договору, є необґрунтованими.

Зокрема вказує, що позивачем доведено факт укладання відповідачем кредитного договору в електронній формі та підписання договору з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», тому позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а відповідач намагається уникнути виконання взятих на себе зобов`язань.

Представник позивача наголошує на тому, що жодних заперечень з приводу того, що відповідач не погодився з умовами та правилами надання кредиту під час укладення та підписання вищезазначеного договору відповідачем висловлено не було. Апелянт був належним чином ознайомлений з умовами кредитних договорів та договору позики. Обставини укладення вказаного договору апелянт не спростував належними та допустимими доказами.

Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтею 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили умови вищезазначеного договору. В даному випадку кредитні договори були підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цих договорів. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Під час укладення вказаних договорів, ОСОБА_1 підтвердила умови підписаних не договорів та погодилася на його виконання.

Доводи відповідача щодо ненадання їй кредитних коштів спростовуються наявними у матеріалах справи копією кредитного договору, який є дійсними в силу приписів ст. 204 ЦК України про правомірність правочинів. При цьому вимог щодо визнання зазначених правочинів недійсними чи встановлення факту їх неукладеності до суду заявлено не було. Зазначені правочини підтверджують факт наявності відповідних правовідносин, їх зміст та погоджені сторонами обставини щодо передання в позику чи кредит відповідачу коштів у погодженому розмірі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та їх вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 15 січня 2022 року між ТОВ «Мілоан» і ОСОБА_1 укладено в електронній формі кредитний договір, за умовами якого ТОВ «Мілоан» надало відповідачеві грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2. договору, а вона, у свою чергу, зобов`язалася повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений у п.1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконання обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п. 1.2. договору сума (загальний розмір) кредиту становить 10 000,00 грн.

Згідно п. 1.3. договору кредит надається строком на 21 днів з 15.01.2022 (строк кредитування).

Відповідно до п. 1.4. договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 05.02.2022.

Відповідно до п.1.5.1. комісія за надання кредиту: 1 000,00 грн., яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредити одноразово.

Відповідно до п. 1.5.2, 1.5.3 договору проценти за користування кредитом: 3 150,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Відповідно до п. 2.1. договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на Картковий рахунок.

Згідно п. 4.2. договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимог кредитодавця.

Згідно з п. 6.5 договору цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі.

Додатком № 1 до кредитного договору є графік платежів за договором про споживчий кредит № 103584797 від 15.01.2022 року (а.с.10 зворот).

Додатком № 2 до кредитного договору є паспорт споживчого кредиту № 103584797 (а.с.11).

Вказаний договір про споживчий кредит підписаний ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором S69686.

Відповідач здійснила дії, спрямовані на укладання договору про споживчий кредит шляхом укладення його в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі Товариства, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якого, в подальшому, згідно платіжного доручення №38135676 від 15.01.2022, Кредитодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн. (а.с.11).

Отже, судом встановлено, що відповідач підписала кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором (у відповідності до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №38135676 від 15.01.2022 року заборгованість відповідача станом на 16.07.2024 року складає 23 150,00грн.

16 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»був укладений договір факторингу №16072024 за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило позивачу права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі Боржників, який формується згідно Додатку №1 та є невід`ємною частиною договору (а.с.14-16).

Так, згідно наявного у справі витягу з реєстру боржників до договору факторингу №16072024 від 16.07.2024 за ОСОБА_1 рахувалась заборгованість за кредитним договором у розмірі 23150,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10 000,00 грн., заборгованості за відсотками 12 150,00 грн. та заборгованості за комісією 1 000,00 грн. (а.с.17 зворот).

Задовольняючи позов частково в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, суд першої інстанції виходив із того, що позивач надав відповідачу обумовлені договором грошові кошти, шляхом перерахування суми позики на банківський рахунок. Натомість відповідач свої зобов`язання з повернення коштів за кредитним договором не виконала, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь заборгованості за кредитом на загальну суму 22 150,00 грн., яка складається з тіла кредиту в сумі 10 000,00 грн. та відсотків 12 150,00 грн.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися неможливо виходячи з наступного.

За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про укладеність вищевказаного кредитного договору між відповідачем та відповідною фінансовою установою, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаним кредитним договором за договорами відступлення прав вимоги.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зібрані докази вказують на те, що між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено в електронній формі кредитний договір, на виконання якого ТОВ «Мілоан» перерахувало на банківський рахунок відповідача кредит у розмірі 10 000,00 грн., які відповідач зобов`язалася повернути через 21 день і сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 1,50 % на день.

Після закінчення строку кредитного договору ОСОБА_1 не повернула грошові кошти та не сплатила проценти за користування ними.

У подальшому ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до ОСОБА_1 за договором позики.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не виконала зобов`язання за договором, а тому з неї на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» слід стягнути заборгованість.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не укладала з ТОВ «Мілоан» договір позики №103584797 від 15.01.2022 року, не отримувала коштів від даного товариства колегія суддів до уваги не приймає, оскільки належних і допустимих на доказів на підтвердження даних обставин відповідачем суду не надано.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність підстав для стягнення заборгованості через відкриття кримінальне провадження №0000114 від 15.01.2022, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, яке в подальшому було закрито, колегія суддів відхиляє, оскільки звернення до правоохоронних органів із заявою про крадіжку невстановленою особою телефона відповідача та кредитних карток інших банківських установ, не доводить того факту, що саме ця невстановлена особа заволоділи персональними даними відповідача з метою укладення договору позики №103584797 від 15.01.2022 й уклала його від імені ОСОБА_1 без її волі. Крім того, згідно постанови дізнавача СД Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області від 20 квітня 2022 року дане кримінальне провадження було закрито за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з розміром нарахованих відсотків за користування кредитними коштами за кредитним договором в розмірі 12 150,00 грн. виходячи з наступного.

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.

За умовами договору позики сторони встановили строк кредитування 21 день, тобто до 05 лютого 2022 року, включаючи дату отримання та повернення позики.

Суд першої інстанції помилково не звернув увагу на вказані обставини та неправомірно погодився із заявленим у позовній заяві розміром заборгованості, який ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» обчислило на день набуття ним права вимоги за кредитним договором (16 липня 2024 року).

Як встановлено судом, строк кредитування був погоджений сторонами та становив 21 день. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять.

Таким чином, розмір відсотків відповідно до умов договору становить 4 150,00 грн. за період з 15 січня 2022 року по 05 лютого 2022 року, виходячи з розрахунку: 10 000,00 грн. (тіло кредиту) х 1,50% (базова відсоткова ставка) х 21 день (строк позики).

Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі.

Відтак, наданий позивачем витяг з реєстру боржників до договору факторингу не може вважатися належним доказом наявності такої заборгованості.

Враховуючи ту обставину, що суду не надано доказів того, що ОСОБА_1 повернула кредитні кошти, отримані нею на підставі договору позики № 103584797 від 15 січня 2022 року, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 14 150,00 грн., яка складається із суми заборгованості за позиковою в розмірі 10 000,00 грн. та суми заборгованості за відсотками в розмірі 4 150,00 грн.

Таким чином, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог з вищевказаних підстав.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 028,00 грн., за подачу відповідачем апеляційної скарги 4 542,00 грн., а тому з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (61%) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 847,08 грн., а з позивача на користь відповідача 1 771,38грн. (39%).

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Хільчевський Сергій Олександрович,задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 )на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (, місцезнаходження: вул. Симони Петлюри, 30, м. Київ, 01032) суму заборгованості за кредитним договором № 103584797 від 15 січня 2022 рокув розмірі 14 150,00 грн. та судовий збір в розмірі 1847,08 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 771,38 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2025 року.

Головуючий Судді