Справа №705/5671/25
2/705/3396/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 року м. Умань

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Гудзенко Валентина Леонідівна, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу?

В С Т А H О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Уманського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 грудня 2020 року до позивача звернулась ОСОБА_2 з проханням позичити їй кошти в сумі 50 000 гривень. Позивач погодився позичити ОСОБА_2 вищевказану суму, так як вони були знайомі особисто, за умови повернення суми позики до 03 квітня 2021 року. На підтвердження досягнутих домовленостей та передачі коштів у сумі 50 000гривень, ОСОБА_2 власноруч написала розписку та отримала кошти у борг.

Проте, у зазначений строк, згідно боргової розписки, відповідач ОСОБА_2 свої боргові зобов`язання не виконала, посилаючись на різні обставини які унеможливлювали повернути борг вчасно. Відповідачем було повернуто частину боргу, а саме у сумі 10 000 гривень, та в усній формі остання попросила відстрочити повернення залишку боргу у розмірі 40 000 гривень на певний строк, та зобов`язалась повернути на першу вимогу позивача. В подальшому, позивачем неодноразово було ініційовано повернення боргу, проте відповідач ОСОБА_2 в черговий раз просила відстрочити повернення залишку, аргументуючи тим, що не має можливості повернути кошти. В серпні 2025 року прохання позивача про повернення залишку боргу відповідач ОСОБА_2 вкотре проігнорувала. 10 вересня 2025 року відповідач ОСОБА_1 направив на адресу відповідача ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення позичених коштів, але відповіді не отримав.

Враховуючи викладене, позивач звернувся до Уманського міськрайонного суду із позовом про стягнення із ОСОБА_2 боргу у сумі 72 153 грн. 90 коп., що складається із: 40 000 грн. основний борг; 5 342 грн. 47 коп. 3% річних; 26 811 грн. 45 коп. інфляційні нарахування за період повернення боргу.

Ухвалою Уманського міськрайонного районного суду Черкаської області від 22.09.2025 року було відкрито провадження у справі, вирішено цивільну справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання.

Позивачу направлено копію ухвали про відкриття провадження, а відповідачу копію ухвали та копію позову з додатками рекомендованим повідомленням.

02.10.2025 року позивач ОСОБА_2 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, дійсно, 11 грудня 2020 року позивач звернулася до відповідача з проханням позичити їй кошти в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн., з умовою повернення зазначеної вище суми до 03 квітня 2021 року. На підтвердження досягнутих домовленостей та передачі коштів в сумі 50000 грн., позивач власноручно написала розписку та отримала гроші в сумі 50000 гривень. 03.04.2021 року позивач частково повернула грошові кошти в сумі 10000,00 грн., та попросила відстрочити повернення інших коштів у зв`язку з тривалою хворобою дитини, а в подальшому і з її хворобою та смертю матері відповідача на які ОСОБА_1 погодився. Проте невідомо з яких причин без попередження ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про повернення боргу, стягнення інфляційних втрат та З % річних, тим самим вводячи позивача ще в більш скрутне становище. Крім того, жодної вимоги про повернення коштів, як стверджує позивач, вона не отримувала і позивачем не надано будь-якого доказу отримання відповідачем такої вимоги.

Вважає, що між ними існують договірні відносини, які підлягають врегулюванню в позасудовому порядку і в подальшому будуть врегульовані, проте вважає, що Позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності, а тому в позові має бути відмовлено.

За змістом норм законодавства, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Так, враховуючи, що у позивача виникло право звернення до суду про повернення боргу з 03.04.2021 року коли відповідачем було повернуто частину коштів, то строк у який позивач мав право звернутися до суду за захистом своїх цивільних справ сплив 03.04.2024 року. Відтак, позовні вимоги про стягнення заборгованості пред`явлені позивачем з пропуском трирічного строку позовної давності. При цьому, позивачем не надано доказів, які б вказували на існування поважних причин пропуску строку звернення до суду. Тому, просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

03.10.2025 року, позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, згідно якого стверджує, що ним не було пропущено стоки позовної давності з тих підстав, що на період з 02.04.2020 року по 03.09.2025 року строки позовної давності було призупинено. Вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд встановив наступне.

11.12.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики згідно боргової розписки. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивач ОСОБА_1 надав складену розписку від 11.12.2020 року, відповідно до якої позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 50000,00 грн., а відповідач зобов`язалась повернути грошові кошти у вказаному розмірі не пізніше 03.04.2021 року. Проте, відповідач ОСОБА_2 належним чином свої боргові зобов`язання не виконала належним чином, а саме сплатила часткову суму боргу у розмірі 10 000 грн.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Оригінал боргової розписки від 11.12.2020 року надано суду позивачем, що доводить невиконання відповідачем належним чином своїх зобов`язань.

Оскільки письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику позовні вимоги підлягають задоволенню в сумі 40 000 грн..

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 18 своєї постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів,що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснив судам, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Враховуючи, що ОСОБА_2 кошти у строк, визначений розпискою не повернула позивач має право на нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних з 04.04.2021 року.

Таким чином, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 26 811,45 грн. інфляційних втрат та 5 342,47 грн. три відсотки річних.

Щодо строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 257 Цивільного Кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID- 19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначений Закон України від 30.03.2020 №540-IX набув чинності 02.04.2020.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022, дію якого неодноразово продовжено, та наразі не скасовано.

За приписами пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що діяли до 04.09.2025 року, перебіг позовної давності було відновлено, відповідно до Закону №4434-ІХ, суд звертає увагу на те, що у даних правовідносинах строк позовної давності почав обчислюватися із 04.09.2025 року.

Отже, у цих спірних правовідносинах позовна давність в силу пунктів 12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України на момент подання позову (19.09.2025) не спливла.

Правова позиція щодо застосування статті 257 ЦК України та пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.05.2021 у справі № 903/323/20, від 31.05.2022 у справі № 926/1812/21, від 22.06.2022 у справі № 916/1157/21.

Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги доведені та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно платіжної інструкції від 19.09.2025 року при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача стягуються витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 273, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) заборгованість за борговою розпискою від 11.12.2020 року в сумі 72 153,90 (сімдесят дві тисячі гривень сто п`ятдесят три гривні дев`яносто копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 211, 20 (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Копію рішення направити сторонам.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Валентина Леонідівна Гудзенко