Справа № 932/2325/25
Провадження № 2/932/852/25
20 жовтня 2025 року м. Дніпро
Шевченківський районний суду міста Дніпра у складі: головуючого судді Малінова О.С., за участю секретаря судового засідання Теліціної О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), в особі представника ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ), про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-
24.02.2025 року позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяла адвокат Червона Т.М., звернувся з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
Позов обґрунтовувався наступними обставинами.
В грудні 2024 року власнику квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_1 з реєстру прав власності на нерухоме майно стало відомо, що 30.03.2024 року згідно Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , невідомий власнику громадянин ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої 19.06.2023 року нотаріусом в м. Кракові, Республіка Польща, Мачей Ястжомб, архівний реєстр А 2046/2023 здійснив відчуження вищевказаної квартири громадянину України ОСОБА_3 . Однак Позивач, що є власником вищевказаної квартири, жодних Довіреностей не видавав, в Республікі Польща жодного разу не був, більше того, з 29 травня 2022 року по 18 серпня 2024 року не покидав межі Об`єднаних Арабських Еміратів, що підтверджується відповідним витягом з міграційного реєстру. На запит Позивача до нотаріусу Мачей Ястжомб в м. Кракові, Республіка Польща шляхом направлення електронного листа, було повідомлено 17.12.2024 року, що Позивач до нього не звертався та не є його клієнтом. Позивач ні з ким про продаж належного йому в Україні майна не домовлявся, довіреностей не видавав, відтак відчуження його майна було здійснено незаконно з підробкою довіреності на продаж. Разом з тим, оригінали правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_4 знаходяться у Позивача за кордоном, та нікому для здійснення продажу не передавались.
У судове засідання позивач та його представник не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені відповідно до ст. ст. 128, 129 ЦПК України. Представник позивача у письмовій заяві просив справу розглядати у їх відсутність, проти винесення судом заочного рішення не заперечує.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, відповідно до ст. ст. 128, 129 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про розгляд справи без їх участі або про відкладення судового засідання від них на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачами також не поданий.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи.
З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що позивач громадянин Сірії ОСОБА_1 , є власником квартири АДРЕСА_4 на підставі Договору дарування квартири від 09.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В. за реєстром №1915 (а.с.32-33). Вказаний договір зареєстрований у якості правовстановлюючого документа у Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 05.08.2004 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4356671 (а.с.34).
Згідно Посвідки на постійне проживання в Україні від 04.03.2013 року позивач ОСОБА_1 постійно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 з 13.03.2009 року (а.с.20-22).
Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 30.03.2024 року укладеному між громадянином ОСОБА_4 що діяв від імені громадянина Сирії ОСОБА_1 на підставі довіреності посвідченої 19.06.2023 року нотаріусом в м. Кракові, Республіка Польща, Мачей Ястжомб, архівний реєстр А 2046/2023 та громадянином України ОСОБА_3 , 1984 року народження, ІПН НОМЕР_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіславом Олександровичем, за реєстром № 2011, - спірна квартира вибула з володіння позивача (а.с.16-19). Позивач з цього приводу звернувся до нотаріуса в м. Кракові, Республіка Польща, Мачей Ястжомба та отримав відповідь від 17.12.2024 року, що вказаним нотаріусом не готувалась довіреність від 19.06.2023 року, та згідно з реєстром нотаріуса позивач ОСОБА_1 не був клієнтом його юридичної фірми у Кракові протягом 2023 року (а.с.27).
Крім того, за результатами перевірки, проведеної Південним міжрегіональним управлінням юстиції (м. Одеса) договору купівлі-продажу спірної квартири від 30.03.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіславом Олександровичем, за реєстром № 2011, встановлено: «нотаріусом не надано належної оцінки поданій для вчинення нотаріальної дії довіреності… За інформацією, наданою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., 04.10.2023 року № 1887 нею не вчинялась нотаріальна дія щодо засвідчення справжності підпису перекладача ОСОБА_6 на перекладі довіреності.» (а.с.54-62).
В матеріалах справи також наявний документ копія довіреності від імені позивача, датована 19.06.2023 року, посвідченої нотаріусом в м. Кракові, Республіка Польща, Мачей Ястжомбом, з перекладом з польської мови перекладачем Ревенко Оленою Віталіївною, підпис якої начебто засвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., 04.10.2023 року № 1887 (а.с.139-147).
Згідно ч. 1 ст.15, ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права;
2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).
Як роз`яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких
суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з
порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна
встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх
суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Відповідно ж до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно вимог статті 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішення у якій суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».
Окрім того, Постановою КМУ від 24.06.2022 року № 719 «Про внесення змін до
деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо нотаріату та державної реєстрації в
умовах воєнного стану» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 9
грудня 2021 р. № 1290 «Деякі питання використання спеціальних бланків
нотаріальних документів», а саме до п. 18 згідно яких «нотаріальне посвідчення
договорів щодо відчуження нерухомого майна, цінних паперів, корпоративних прав,
іпотеки, про задоволення вимог іпотекодержателя, встановлення довірчої власності
на нерухоме майно (у тому числі договорів про внесення змін до таких договорів або
їх розірвання (припинення), а також нотаріальне засвідчення справжності підпису на
актах приймання-передачі частки (частини частки) у статутному (складеному)
капіталі (статутному фонді) юридичної особи, які укладаються (підписуються) від
імені фізичної особи - відчужувача (іпотекодавця, довірчого засновника) на підставі
довіреності, з дня видачі якої минуло більше одного місяця (більше двох місяців, якщо її посвідчено консульською установою (дипломатичним представництвом) України або відповідно до законодавства іноземної держави), дозволяється за умови отримання нотаріусом заяви довірителя про підтвердження дії довіреності, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом, консульською установою (дипломатичним представництвом) України або відповідно до законодавства іноземної держави, а у разі, коли така довіреність посвідчена нотаріусом без використання спеціальних бланків нотаріальних документів, - також за умови її реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей з внесенням до нього відомостей про наявність повноважень, необхідних представникові для укладення (підписання) відповідного договору (акта). Справжність підпису на такій заяві повинно бути засвідчено нотаріусом не раніше ніж за сім календарних днів, а консульською установою (дипломатичним представництвом) України або відповідно до законодавства іноземної держави - не раніше ніж за один місяць до дня укладення (підписання) відповідного договору (акта)». Відтак, у випадку здійснення дій по довіреності виданій в Польщі, представник мав надати нотаріусу заяву довірителя про підтвердження дії довіреності, справжність підпису на якій мала бути засвідчена нотаріусом. В
договорі відсутні будь-які відомості про надання заяви від власника ОСОБА_1 , більше того її і не могло бути оскільки сама довіреність не видавалась, що підтверджується відповіддю нотаріуса Мачей Ястжомба.
Таким чином, судом беззаперечно встановлено, що оскаржуваний Договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме має бути воля Власника на відчуження належному його майна, а дії представника мають вчинятися на підставі належних повноважень, тобто правової дієздатності, що в даному випадку не надавалося власником - представнику, не підписувалася Довіреність, позивач нікого не уповноважував та ні з ким не домовлявся про продаж належного йому майна, виходячи з чого правочин є недійсним.
Щодо скасування державної реєстрації права, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині,
залишаються незмінними. Враховуючи вищевикладене Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 від 30.03.2024
року є недійсним оскільки вчинений у невідповідності внутрішній волі позивача, відтак наслідком визнання договору недійсним є скасування відповідного рішення про державну реєстрацію права власності за відповідачем, та поновлення запису про право власності на квартиру АДРЕСА_4 за позивачем - ОСОБА_1 .
У зв`язку із задоволенням позову, згідно зі ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2422,40 грн. в рівних частках в сумі по 1211,20 грн. з кожного. (а.с.1)
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ст. ст. З, 15, 16, 317 - 319, 321 ЦК України, ст. ст. 5-8, 10, 11, 12, 13, 60,81,88, 212, 215, 141, 264-265, 279, 280-283 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), в особі представника ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ), про визнання недійсним договору купівлі-продажу - задовольнити.
Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_4 від 30.03.2024 року укладений між громадянином ОСОБА_4 що діяв від імені громадянина Сирії ОСОБА_1 на підставі довіреності посвідченої 19.06.2023 року нотаріусом в м. Кракові, Республіка Польща, ОСОБА_5 , архівний реєстр А 2046/2023 та громадянином України ОСОБА_3 1984 року народження, ІПН НОМЕР_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіславом Олександровичем, зареєстрований за № 2011.
Скасувати рішення державного реєстратора, приватного нотаріуса Дніпровського
міського нотаріального округу Бондаренко Ростіслава Олександровича від
30.03.2024 року про державну реєстрацію права власності за
ОСОБА_3 ІПН НОМЕР_3 , згідно Договору купівлі-продажу від 30.03.2024,
квартири АДРЕСА_4 та
поновити запис про право власності на квартиру АДРЕСА_4 за громадянином Сирії ОСОБА_1
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) та з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), витрати по оплаті судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок з кожного.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );
Представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 );
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 );
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Суддя О.С.Малінов