ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1154/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/5998/24 Категорія: 311020000 Єщенко О. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Карпенко О.В., Фетісової Т.Л.,

за участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника Національного дендрологічного парку «Софіївка» Національної академії наук України адвоката Расторгуєва Олександра Валерійовича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного дендрологічного парку ( НДП ) «Софіївка» Національної академії наук України про стягнення заробітної плати та моральної шкоди, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 , через адвоката Бухуна Ю.В., звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 01.01.2016 по 20.10.2023 він, доктор сільськогосподарських наук, професор, займав посаду завідувача відділу генетики, селекції та репродуктивної біології рослин НДП «Софіївка» НАН України та, реалізуючи власне конституційне право на працю, належним чином виконував свої посадові обов`язки.

Наказом в.о. директора НДП «Софіївка» НАН України Володимира Грабового № 181 від 20.10.2023, до позивача застосовано захід врегулювання конфлікту інтересів у спосіб звільнення та вирішено звільнити ОСОБА_1 , завідувача відділу генетики, селекції та репродуктивної біології рослин з 20 жовтня 2023 року у зв`язку із наявним у позивача реальним конфліктом інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України «Про запобігання корупції», п. 4-1 ст. 41 КЗпП України.

Не погоджуючись із даним наказом, ОСОБА_1 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з метою захисту своїх прав та законних інтересів. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.01.2024 у справі № 705/6371/23, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 11.07.2024, було визнано протиправним та скасовано наказ в.о. директора НДП «Софіївка» НАН України Володимира Грабового № 181 від 20.10.2023 про звільнення позивача. Також, вказаним рішенням суду ОСОБА_1 було поновлено на посаді завідувача відділу генетики, селекції та репродуктивної біології рослин НДП «Софіївка» НАН України з 20.10.2023.

Задля реалізації рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.01.2024 у справі № 705/6371/23, ОСОБА_1 звернувся до Національного дендрологічного парку «Софіївка» Національної академії наук України із законними та обґрунтованими вимогами щодо його поновлення на посаді завідувача відділу генетики, селекції та репродуктивної біології рослин НДП «Софіївка» НАН України та виплати відповідачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, розмір середнього заробітку обчислювався виходячи з розміру виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували протиправному звільненню позивача. Заяви з вищевикладеними вимогами подавалися ОСОБА_1 29.01.2024 (вх. № 26), 17.07.2024 (вх. № 188) та 06.08.2024 (вх. № 197).

Однак, тривалий час Національний дендрологічний парк «Софіївка» Національної академії наук України не поновлював позивача на посаді. Рішення суду щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді було виконане відповідачем тільки 14.08.2024, що підтверджується відповідним наказом в.о. директора НДП «Софіївка» НАН України Володимира Грабового № 85.

Позивач зазначив, що 15 серпня 2024 року, тобто на наступний день після поновлення на посаді, його було звільнено з посади за угодою сторін на підставі заяви ОСОБА_1 відповідно до ст. 36 КЗпП України.

Однак, при звільненні 15 серпня 2024 року ОСОБА_1 не було виплачену заробітну плату за період з 20.10.2023 по 14.08.2024, тобто період з моменту попереднього звільнення позивача до моменту його поновлення на посаді наказом відповідача, тобто за період вимушеного прогулу.

З огляду на наявність порушення конституційного права позивача на оплату праці, враховуючи положення ст. 237-1 КЗпП України та беручи до уваги тривалість такого порушення (понад один календарний рік), останнє безумовно спричиняло порушення нормальних життєвих зв`язків позивача через позбавлення його можливості належного свого утримання та розпорядження коштами за власними життєвими потребами, і, як наслідок, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, а також неодноразових звернень до суду за захистом порушеного права. Цим позивачу спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі співмірному до заподіяної шкоди та достатньому для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача. Розмір такої шкоди позивач оцінив у 30 000, 00 грн.

Також з моменту звільнення позивача, тобто з 15 серпня 2024 року, до теперішнього часу належні йому суми, а саме середній заробіток за час вимушеного прогулу, виплачені не були, що вказує на наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто з часу звільнення до моменту звернення до суду з даною позовною заявою.

ОСОБА_1 , будучи реально поновленим на посаді 14 серпня 2024 року наказом відповідача, розраховував на отримання відповідної виплати, а саме середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Однак, ані в день поновлення на посаді, ані будучи звільненим за угодою сторін позивач не отримав від відповідача належних йому сум.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з Національного дендрологічного парку «Софіївка» Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 жовтня 2023 року по 14 серпня 2024 року у розмірі 274 176, 80 грн, з утриманням із цієї суми передбачених законом податків і зборів.

Стягнуто з Національного дендрологічного парку «Софіївка» Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 серпня 2024 року до дня подання позовної заяви у розмірі 70 466,00 грн з утриманням із цієї суми передбачених законом податків і зборів.

Стягнуто з Національного дендрологічного парку «Софіївка» Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з Національного дендрологічного парку «Софіївка» Національної академії наук України на користь держави судовий збір у розмірі 2 741, 77 грн.

Стягнуто з Національного дендрологічного парку «Софіївка» Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 614, 93 грн.

Ухвалюючи рішення, суд виснував про наявність підстав для застосування до роботодавця відповідальності на підставі ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції зазначено, що ситуація позивача така, що він, як працездатна особа, має сам заробляти собі на життя, а безстрокове відсторонення від роботи з позбавленням заробітку тягне для працівника серйозні наслідки як для нього, так і для його родини. Звільнення від роботи, невизначеність у майбутньому та тривалість відсторонення від роботи спричинило позивачеві моральні страждання та призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків і все це вимагало від нього певний період часу докладати додаткових зусиль для організації життя. Водночас суд вважав визначену позивачем суму на відшкодування моральної шкоди 30 000,00 грн завищеною та не доведеною в повній мірі, визнав суму, достатньою та доцільною в якості відшкодування моральної шкоди, у розмірі 10 000,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, представник відповідача адвокат Расторгуєв О.В. подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, принципів добросовісності і справедливості, та внаслідок необгрунтованих висновків суду щодо обставин справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі адвокат наполягає на пропущенні позивачем встановленого ст. 233 КЗпП України строку позовної давності. Вказує, що про застосування такого строку відповідач заявляв на стадії розгляду справи в суді першої інстанції. У свою чергу ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку відповідно до ст. 234 КЗпП України не звертався. Причин пропуску строку із вказівкою на їх поважність на звернення до суду позивач у позовній заяві не вказав. Зазначає, що позивач з 20 жовтня 2023 року знав про порушення свого права, проте подав позов через рік 30 жовтня 2024 року. Однак, судом не надано належної оцінки цьому факту.

На переконання скаржника, судом першої інстанції при розгляді справи було порушено принцип змагальності сторін, оскільки судом невмотивовано залишено без розгляду відзив представника відповідача на позовну заяву. В результаті, враховуючи також те, що справа була розглянута в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, баланс рівності сторін позивача і відповідача не було дотримано, судом однобоко досліджені та оцінені докази, що в свою чергу є порушенням концепції «справедливого суду» та відповідно завдань цивільного судочинства.

Адвокат відповідача у апеляційній скарзі також звертає увагу на те, що судом не надано належної правової оцінки тому, що відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 січня 2024 року позивачу було відмовлено у стягненні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Це означає, що у ОСОБА_1 не було підстав звертатися до НДП «Софіївка» НАН України із заявами від 29 січня 2024 року, 17 липня 2024 року та 06 серпня 2024 року про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Більш того, заяви подані в період, коли рішення не набрало законної сили.

Прийняття судом як належного доказу заяви позивача від 12 вересня 2024 року про виплату йому середнього заробітку апелянтом заперечується, оскільки судом не досліджено того факту чи надходила дана заява до апелянта. Факт надходження цієї заяви до апелянта не підтверджується доказами, наявними у матеріалах справи.

Крім того, скаржник наголошує на тому, що відповідач є державною бюджетною неприбутковою науково-дослідною природоохоронною установою і прийняття окремих рішень, у тому числі і внесення змін у штатний розпис, потребує проходження певної процедури, що передбачає об`єктивні часові втрати. Тому, діючи в межах правового поля, апелянт здійснив своєчасно усі необхідні заходи для поновлення працівника н6а роботі.

Жодних затримок у виплаті належних позивачеві коштів при звільненні за заявою позивача 15 серпня 2024 року за угодою сторін не було. ОСОБА_1 було звільнено та виплачено належні йому до розрахунку кошти, що виключає можливість застосування судом ст. 117 КЗпП України.

Також апелянт звертає увагу апеляційного суду на некоректне застосування міськрайонним судом висновку Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

В апеляційній скарзі зазначено, що судом не здійснено належного аналізу правовідносин та оцінку релевантності по справі, у якій ухвалено оскаржуване рішення, та у справі, на яку посилається у рішенні суд першої інстанції, оскільки Уманським міськрайонним судом раніше вже двічі було відмовлено позивачеві у стягненні середнього заробітку 26 січня 2024 року та 10 вересня 2024 року.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 жовтня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення залишено без розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення суду частково не відповідає зазначеним вимогам закону.

Положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за заявлений позивачем період: з 20 жовтня 2023 року по 14 серпня 2024 року, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 серпня 2024 року до дня подання позовної заяви, стягнення моральної шкоди.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з не залежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з не залежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 займав посаду завідувача відділу генетики, селекції та репродуктивної біології рослин НДП «Софіївка» НАН України.

Наказом в.о. директора НДП «Софіївка» НАН України В.Грабового № 181 від 20 жовтня 2023 року звільнено ОСОБА_1 з посади на підставі п. 4-1 ст. 41 КЗпП України.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 січня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. директора НДП «Софіївка» НАН України В.Грабового № 181 від 20 жовтня 2023 року про звільнення. Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача відділу генетики, селекції та репродуктивної біології рослин НДП «Софіївка» НАН України з 20 жовтня 2023 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 11 липня 2024 року апеляційну скаргу представника Національного дендрологічного парку «Софіївка» Національної академії наук України адвоката Расторгуєва О.В. залишено без задоволення. Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 січня 2024 року залишено без змін.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд виснував про неможливість визначення розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку із ненаданням позивачем на день ухвалення рішення довідки про нарахування заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців дні, а також розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Справа розглянута судом у порядку спрощеного провадження.

Апеляційний суд із врахуванням обставин справи вважав такий висновок районного суду вірним.

За матеріалами справи також встановлено, що ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 вересня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом представника ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, оскільки є рішення, яке набрало законної сили між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав.

Отже, після встановлення незаконності звільнення позивача та поновлення його на роботі, середній заробіток за час вимушеного прогулу роботодавцем працівнику не виплачений.

Оскільки незалежно від виконання сторонами своїх процесуальних обов`язків з надання доказів у справах про поновлення на роботі саме на суд покладено обов`язок визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також беручи до уваги процесуальну поведінку відповідача, який, як розпорядник інформації про розмір заробітної плати позивача надав на виконання ухвали суду від 05 листопада 2024 року вже у даній справі розрахунок середньої заробітної плати (а.с. 48), колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність законних підстав для відновлення порушених прав незаконно звільненого працівника шляхом виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін у цій справі, про який наголошує адвокат у апеляційній скарзі, колегія суддів також враховує принцип співмірності та пропорційності, та робить висновок про дотримання балансу інтересів сторін, ураховуючи скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі позивача, а тому вказані посилання не мають правового значення та не впливають на результат вирішення справи по суті спору, оскільки порушене право позивача підлягає поновленню в тому числі шляхом виплати позивачу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів також враховує, що рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 січня 2024 року про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі ОСОБА_1 набрало законної сили 11 липня 2024 року.

Наказом в.о. директора НДП «Софіївка» НАН України В.Грабовим № 85 від 14 серпня 2024 року позивача було поновлено на роботі.

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 зроблено правовий висновок, що «виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Таким чином, період вимушеного прогулу позивача з огляду на встановлені в справі обставини тривав 20 жовтня 2023 року (день звільнення) до 11 липня 2024 року (день набрання законної сили рішення суду про поновлення на роботі).

Врахування судом першої інстанції періоду після ухвалення судом апеляційної інстанції постанови, якою рішення суду про поновлення на роботі вступило у законну силу, до дня фактичного виконання цієї постанови 14 серпня 2024 року є помилковим, оскільки за цей період працівник має право на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).

Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідач, визначений боржником за виконавчим листом (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19), в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року в справі № 511/1284/19 (провадження № 61-6184св21)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18) зазначено, що «належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) зазначено, що: «для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період».

Слід зауважити, що поновлюючи судовим рішенням особу на посаду, суд накладає обов`язок на роботодавця виконати таке рішення без жодних умов чи дій зі сторони працівника. Проте, НДП «Софіївка» затримав виконання рішення суду до 14 серпня 2024 року, оскільки повинен був видати наказ про поновлення на роботі негайно після негайно після проголошення судового рішення та допустити працівника до виконання своїх попередніх обов`язків, у зв`язку з чим апеляційний суд критично оцінює доводи скаржника щодо своєчасного здійснення усіх необхідних заходів для поновлення працівника на роботі.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зі змісту наказу № 85 від 14 серпня 2024 не вбачається виплата роботодавцем середньої заробітної плати працівнику за період затримки виконання судового рішення.

Однак, врахування районним судом періоду після ухвалення постанови апеляційного суду з 12 липня 2024 року до дня фактичного виконання цієї постанови є помилковим, оскільки за період з моменту поновлення працівника на роботі у випадку невиконання роботодавцем рішення суду до стягнення підлягає середній заробіток за час затримки.

Таким чином, час вимушеного прогулу становить з 20 жовтня 2023 року по 11 липня 2014 року. Тому, із врахуванням періоду для розрахунку часу вимушеного прогулу по дату поновлення працівника на роботі розмір стягнутого з НДП «Софіївка» НАН України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20 жовтня 2023 року по 11 липня 2024 року, що згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 за 190 робочих днів становить 243 428,00 грн. (з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів)

Пред`являючи позов, позивач, окрім стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, також просив суд стягнути з відповідача розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 15 серпня 2024 року до дня звернення із позовною заявою до суду, а саме 29 жовтня 2024 року.

За період з дня наступного після поновлення позивача на роботі, тобто з 12 липня 2024 року по 13 серпня 2024 року у силу ст. 236 КЗпП України до стягнення належить середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за 22 робочі дні у сумі 28 186,40 грн.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу в.о. директора НДП «Софіївка» НАН України Володимира Грабового від 14 серпня 2024 року № 85 скасовано наказ по НДП «Софіївка» НАНУ № 181 від 20 жовтня 2023 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача відділу генетики, селекції та репродуктивної біології рослин.

15 серпня 2024 року на наступний день після поновлення на посаді, ОСОБА_1 звільнено з посади за угодою сторін на підставі заяви ОСОБА_1 .

Пред`являючи позов, адвокат Бухун Ю.В. зазначив, що з моменту звільнення позивача до часу подання позовної заяви до суду належні позивачу суми виплачені не були, що вказує на наявність підстав для стягнення з відповідача також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто з часу звільнення до моменту звернення до суду.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення вважав, що з моменту звільнення ОСОБА_1 з 15 серпня 2024 року до дати подання позову до суду розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає за 55 днів 70 466 грн, проте позов було подано через систему Електронний суд 29 жовтня 2024 року, тому у розрахунковий період слід включати 54 робочі дні на суму 69 184,80 грн.

В апеляційній скарзі відповідач наполягає на тому, що позивача було звільнено та виплачені належні йому до розрахунку кошти. Жодних затримок у виплаті таких коштів не було, тому і відсутні підстави для застосування судом ст. 117 КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У справі, що переглядається, суд встановив факт несвоєчасної виплати роботодавцем позивачу належних їй при звільненні сум.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 127/22449/20 зазначено, що «виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ураховуючи зазначені положення законодавства України, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту, коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проте, у даній справі заперечуючи проти доводів позивача щодо невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України та виплату позивачу усіх належних виплат при звільненні, жодних належних та допустимих доказів щодо відповідних розрахунків із ОСОБА_1 відповідачем не надано.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Наказ № 87 від 15 серпня 2024 року не містить даних щодо ознайомлення позивача із його змістом (а.с. 19).

Матеріалами справи та відповідачем не спростовано, що в день звільнення 15 серпня 2024 року ОСОБА_1 не були виплачені всі суми, які належали йому від підприємства.

З наданого позивачем розрахунковго листа від 16 серпня 2024 року № 4567 вбачається нарахування заробітної плати ОСОБА_1 , без фактичної її виплати (а.с. 29).

Ураховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач несвоєчасно виплатив всі суми, належні позивачеві до виплати при звільненні, що загалом складає 243 428, 00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 28 186, 40 грн - за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, 69 184, 80 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що складає загальну суму 340 799,20 грн.

Перевіряючи доводи апелянта в частині пропуску позивачем встановленого ст. 233 КЗпП України строку позовної давності апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до частини першої зазначеної статті (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду 29 жовтня 2024 року) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Положеннями ст. 234 КЗпП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Порушення строку звернення до суду при визнанні судом зазначених позивачем причин пропуску неповажними є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Разом із тим, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позивач з неповажних причин пропустив строк звернення до суду, суд відмовляє в позові у зв`язку з пропуском строку звернення до суду

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

В абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статті 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Указана судова практика є незмінною.

Враховуючи вказані положення, доводи апелянта в частині заявлення відповідачем про застосування пропуску строку на звернення до суду чи не заявлення позивачем клопотання про їх поновлення не мають правового значення для оцінки підстав для відмови у позові у зв`язку із їх пропуском за обгрунтованості позовних вимог. Більш того, у позовній заяві позивач ставив питання про поновлення строку звернення до суду.

Початком перебігу строку на звернення до суду із позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на переконання суду слід вважати набрання рішення суду про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі законної сили зокрема 11 липня 2024 року. В той же час, апеляційний суд, враховуючи конкретні обставини у даній справі, зокрема той факт, що ОСОБА_1 , оскаржуючи неправомірність свого звільнення за наказом від 20 жовтня 2023 року з метою поновлення на роботі, правомірно очікував на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за результатами розгляду позовних вимог, проте судом питання виплати заробітку за час вимушеного прогулу вирішено не було.

Крім того, позивач, вже після набрання рішення суду про поновлення на роботі законної сили, звертався до роботодавця із заявами від 17 липня 2024 року та 06 серпня 2024 року з вимогою про виконання судового рішення, а також до суду із окремим позовом. Проте ОСОБА_1 ухвалою Уманського міськрайонного суду від 10 вересня 2024 року було відмовлено у відкритті провадження за окремим позовом щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 виснувала, що в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період, за який він обраховується, є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Апеляційний суд, враховуючи вищевказані обставини у справі щодо вчинення працівником добросовісних активних дій щодо захисту свого конституційного права на оплату праці пропустив встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду із позовом про стягнення заробітньої плати за час вимушеного прогулу із поважних причин та такий строк необхідно поновити.

Разом з тим, позивач у позові просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся до суду у відповідності до ч. 1 ст. 233 КЗпП України в тримісячний строк з дня, коли він дізнався про порушення свого права, тобто з 16 серпня 2024 року, коли отримав розрахунковий лист від роботодавця, тому не пропустив строк, встановлений законом для звернення до суду за такою вимогою.

Позовні вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивач не заявляв.

Доводи апеляційної скарги заперечень стосовно суми стягнутої судом моральної шкоди не містять.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 376 ЦПК України, у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин справи в частині визначення, рішення суду підлягає зміні в частині стягнутих сум за певні періоди а також, відповідно,допустити негайне виконання рішення суду щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню у повному обсязі, то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані з оплатою судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника Національного дендрологічного парку «Софіївка» Національної академії наук України адвоката Расторгуєва Олександра Валерійовича задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня 2025 року в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити.

Стягнути з Національного дендрологічного парку «Софіївка» Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 жовтня 2023 року по 11 липня 2024 року у розмірі 243 428, 00 грн. (з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів).

Стягнути з Національного дендрологічного парку «Софіївка» Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 12 липня 2024 року по 13 серпня 2024 року у розмірі 28 186,40 грн (з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів).

Стягнути з Національного дендрологічного парку «Софіївка» Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 серпня 2024 року по 29 жовтня 2024 року у розмірі 69 184,80 грн (з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів).

Допустити негайне виконання рішення суду щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Національного дендрологічного парку «Софіївка» Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Стягнути з Національного дендрологічного парку «Софіївка» Національної академії наук України на користь держави судовий збір у розмірі 2 434,28 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2025 року.

Судді: