Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.

при секретарі- Романовій К.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Захаренко Ірина Валентинівна, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Захаренко Ірина Валентинівна,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Процесуальні дії суду.

Позивачка, від імені та в інтерасах якої діє її представник адвокат Матвєєв В.В., звернулася до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову вказала, що 11 грудня 2001 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діяла від імені неповнолітньої ОСОБА_7 , купили будинок у ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 . Даний договір купівлі продажу був зареєстрований в Миколаївському МБТІ 14.12.2001 року в реєстрову книгу 124 за номером 20638. На час укладення договору, у 2001 року ні позивачу, ні відповідачу не було відомо, що правочин у відповідності до ст. 227 Цивільного Кодексу УРСР (в редакції 1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

23 вересня 2024 року, ОСОБА_1 , звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області, Захаренко І.В., яка відмовила в видачі свідоцтва «Про право на спадщину», в зв`язку з невідповідністю вимогам діючого законодавства Договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_2 , а також, в зв`язку з тим, що вказаний житловий будинок куплений у спільну сумісну власність, що також є перешкодою для видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, належне спадкодавцю - його частка в спільній сумісній власності не визначена.

Крім того, позивачка вказала, що оскільки вказаний вище житловий будинок куплений у спільну сумісну власність та один із співвласників помер то виділення часток є неможливим.

За такого, враховуючи вищевказане, позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом про визнання за нею право власності на 1/2 житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Шолох Л.М. від 12.11.2024 року матеріали даної позовної заяви направлено до Ленінського районного суду м.Миколаєва за підсудністю.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 20.12.2024 року дану цивільну справу направлено до Центрального районного суду м.Миколаєва за підсудністю на підставі ч.1 ст. 30 ЦПК України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2025 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.

Ухвалою судді від 16.01.2025 року прийнято до свого провадження дану цивільну справу, відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

23.04.2025 року через систему «Електронний суд», представником відповідача 1- ОСОБА_2 - адвокатом Давиденко Є.С. подано зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Захаренко Ірина Валентинівна, в якій просив визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 24.04.2025 року прийнято до провадження зустрічну позовну заявуОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Захаренко Ірина Валентинівна; витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Захаренко Ірини Валентинівни копію спадкової справи, заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

21.05.2025 року від приватного нотаріуса Миколаївського МНО Миколаївської області Захаренко І.В. надійшла витребувана судом копія спадкової справи.

Ухвалою суду від 12.06.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті, надано можливість сторонами до початку розгляду справи по суті надати докази у підтвердження позовних вимог та заперечень проти позову.

Позивачка, відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 до судового засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, адвркат Матвєєв В.В. просив про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідачка, позивачка за зустрічним позовом - ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилася, від її представника - адвоката Давиденка Є.С. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутністю, зустрічні позовні вимоги підтримуюсть в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа до судового засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомленні належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц).

За такого, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому вирішені питання, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності сторін, які не з`явились, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 знаходились у шлюбі, від якого мають дочок: ОСОБА_5 (нині після шлюбу - ОСОБА_2 ), та ОСОБА_7 (нині після шлюбу - ОСОБА_1 ).

11.12.2001 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діяла від імені неповнолітньої ОСОБА_7 , як покупцями, на біржі нерухомості «Миколаїв-ХХІ століття», укладено Договір купівлі-продажу №5 нерухомого майна, а саме: будинку АДРЕСА_2 .

Вищевказаний Договір зареєстрований в КП «ММБТІ» 14.12.2001 року за реєстровим №20638.

15.12.2007 року ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_8 » в зв`язку з укладенням шлюбу з ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 від 15.12.2007 р.

19.07.2014 року ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_10 » в зв`язку з укладенням шлюбу з ОСОБА_11 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_2 від 19.07.2014 р.

Як вбачається з відомостей про зареєстрованих осіб у житловому будинку №19.03.03-28/Ц/196/20 від 04.02.2020 року, наданими Департаментом адміністративних послуг Миколаївської міської ради, а також з витягу з будинкової книги, ОСОБА_4 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним, за вказаною адресою також зареєстровані: його дружина - ОСОБА_6 та його доньки: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_3 .

23.09.2024 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Захаренко І.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Згідно матеріалів спадкової справи №26/2024, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 окрім ОСОБА_1 , є спадкоємці, а саме: його дружина - ОСОБА_6 та його дочка - ОСОБА_14

23.09.2024 року приватним нотаріусом Захаренко І.В. винесено постанову про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - ОСОБА_4 , в зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ, а саме: Договір купівлі-продажу № 5 від 11.12.2001 року, укладений на біржі нерухомості «Миколаїв-ХХІ століття», не відповідає вимога діючого законодавства, оскільки не посвідчений нотаріально. Крім того, в даій постанові нотаріусом зазначено, що житловий будинок АДРЕСА_2 куплений у спільну сумісну власність, що також є перешкодою для видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, належне спадкодавцю - його частка в спільній сумісній власності не визначена.

Мотивувальна частина

Позиція Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як передбачено статтею 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в результаті втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Крім того, п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкуванняза законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, провадження № 61-39308св18; від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, провадження № 61-5777св20; від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, провадження № 61-6290св20; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, провадження № 61-15380св20.

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц (провадження № 61-872св21).

Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (частина перша статті 1226 ЦК України).

До того ж, суд звертає увагу на те, що статтею 372 ЦК України регламентовано порядок поділу майна, що є у спільній сумісній власності. Так, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч.ч.1-3).

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», визначено, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його дружина - ОСОБА_6 та їх діти: ОСОБА_15 і ОСОБА_16 придбали житловий будинок АДРЕСА_2 , а, отже, виходячи з вищевказаних норм права, частка кожного з них у праві спільної власності на вказаний будинок становили по 1/4 кожному.

Позивачка, відповідачка за зустрічним позовом- ОСОБА_1 та відповідачка, позивачка за зустрічним поззовом - ОСОБА_2 звернулися до суду про визнання за ними по 1/2 частці житлового будинку АДРЕСА_2 .

Разом з тим, матеріали спадкової справи №26/2024, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , не містять заяви про відмову від своєї частки на вказаний будинок дружини померлого ОСОБА_6 . Позивачами також не залучено її до справи.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За такого, дружина померлого має право власності на 1/4 частину будинку, придбаного у спільну сумісну власність, та є спадкоємицею після смерті чоловіка, доля якого складає 1/4, як дружина, яка фактично прийняла спадщину, та у шестимісячний строк не заявила про відмову від її прийняття.

З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи нотаріусом відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з тим, що Договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_2 , укладений 11.12.2001 року на біржі нерухомості, нотаріально не засвідчений.

За такого, в даному випадку позивачами неправильно визначений спосіб захисту порушеного права, окрім того, і ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , вимагаючи визнання права власності по 1/2 частині будинку, позбавляють фактично матір ОСОБА_6 права власності на 1/4 частину будинку як співвласника та права власності на спадкування після смерті чоловіка, тоді як не надано жодного доказу про неприйняття спадщини та відмови від її прийняття.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, що є складовою класичного принципу "jura novit curia" (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19).

Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можна витлумачити відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням судочинства. Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 904/7803/21, від 20 вересня 2023 року у справі № 910/3453/22, від 01 листопада 2023 року у справі № 910/7987/22.

У свою чергу, якщо невідповідність способу захисту критеріям належності та ефективності призводить до відмови в задоволенні позовних вимог, то в разі посилання позивача на неправильні (невідповідні предмету позову) законодавчі положення суд має застосувати відповідну законодавчу норму самостійно. Така помилка позивача не може слугувати підставою для відмови в позові.

У такому разі спосіб захисту опосередковується позовною вимогою, яка втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінку предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке він зазначає в позовній заяві, здійснює суд, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 26 травня 2022 року у справі № 910/17717/20, постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23).

Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням судочинства.

Суд у кожному окремому конкретному випадку має встановити, якого результату прагне досягнути позивач за наслідком розгляду справи, тобто надати належну інтерпретацію змісту його заявлених вимог.

У разі посилання позивача на неправильні (невідповідні предмету позову) законодавчі положення суд має застосувати відповідну законодавчу норму самостійно. Така помилка позивача не може слугувати підставою для відмови в позові.

Одними з основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Постанова ВС від 20 листопада 2024 року, справа № 463/6799/18 (провадження № 61-4628св24).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на правила розгляду того чи іншого юридичного конфлікту, виходячи з його сутності, з дійсних правовідносин, що склалися між учасниками такого конфлікту, а не з огляду на сформований позивачем склад сторін справи та сформульовані позивачем (часто некоректно) позовні вимоги. Саме такий підхід (орієнтація на сутність конфлікту, який виник, а не на формальне зосередження на визначених позивачем сторонах спору чи його предметі) вимагає від позивача переформатувати свої вимоги з огляду на дійсний зміст відповідного юридичного конфлікту, уточнити склад відповідачів та звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Так, ефективність обраного засобу юридичного захисту, з практичної та законодавчої точки зору є головним критерієм його обрання. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Як визначає Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року по справі № 676/58/17-ц, спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. В свою чергу, обрання позивачем при зверненні до суду неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, також обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права має призводити до відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20).

Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позов про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, є таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з неналежного способу захисту порушеного права, який, в даному випадку, не носить формальний характер, а також порушує права співвласника - ОСОБА_6 на 1/4 частини нерухомого майна, та її права на спадщину піля смерті чоловіка - ОСОБА_4 , а також можливості поновлення порушеного права у спосіб, передбачений законом (визнання угоди дійсною, тощо), оскільки визнання права власності судом є виключним способом захисту порушеного права, якщо іншим шляхом це неможливо.

На підставі викладеного та керуючись статтею 41 Конституції України,Законом України «Про нотаріат»,ст.ст.15, 16, 392, 1216, 1217, 1218, 1219, 1241, 1270, 1290 Цивільного кодексу України, ст.ст.2, 4, 5, 12, 13, 16, 76-81, 89, 263-265, 280, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Захаренко Ірина Валентинівна, та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Захаренко Ірина Валентинівна залишити без задоволення.

Роз`яснити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на захист порушеного права у спосіб, передбачений законом.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 20 жовтня 2025 року.

Суддя Н.П. Черенкова