Справа № 149/3886/23
Провадження № 22-ц/801/2243/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 рокуСправа № 149/3886/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В, П.,

з участю секретаря судового засідання: Ходакової М. Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,,

третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей Уланівської сільської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Войнаревича М. Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи без самостійних вимог - служби у справах дітей Уланівської сільської ради Вінницької області про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей з батьком,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2023 ОСОБА_1 звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_4 , за участі третьої особи без самостійних вимог - служби у справах дітей Уланівської сільської ради Вінницької області про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей з батьком.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають дітей: сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 28.04.2023 він зареєстрував шлюб із ОСОБА_7 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на " ОСОБА_8 ". На даний момент ОСОБА_9 здійснює повноцінний догляд і фактично заміняє дітям матір, оскільки позивач перебуває на військовій службі. Відповідачка увесь цей час знаходиться за кордоном, в Україну не приїздить і наміру повертатися не виказувала, дітьми не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. За неперевіреними даними відповідачка в Німеччині вийшла заміж, має іншу сім`ю. Тобто своїх батьківських обов`язків по вихованню синів тривалий час не виконує. Не бере педагогічної, матеріальної, грошової, трудової або будь-якої іншої участі у вихованні дітей, не проявляє батьківської турботи про них. Така поведінка відповідачки створила умови, які шкодять інтересам дітей. Просив суд визначити місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 . Стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки зі всіх видів її заробітку (доходу) до досягнення дітьми повноліття.

Заочним рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 березня 2024 року позов задоволено визначено місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки зі всіх видів її заробітку (доходу) до досягнення дітьми повноліття.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить зазначене рішення суду в частині визначення місця проживання дітей з батьком скасувати через неправильну оцінку судом доказів і невірно встановлені обставини, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову, а в частині стягнення аліментів просить рішення суду змінити. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що між сторонами відсутній реальний спір з приводу визначення місця проживання дітей. Враховуючи відсутність спору щодо місця проживання дітей , суд мав відмовити у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дітей з батьком , оскільки фактична домовленість між сторонами уже реалізована і відповідає інтересам дітей. Щодо аліментів зазначає, що вона закордоном створила нову сім`ю, народила двох доньок та на даний час не працює офіційно не працевлаштована та не має жодного доходу.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаїв від 30 листопада 2022 року. Від шлюбу у сторін народилися діти: син - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія на а.с. 20) та син - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (копія на а.с. 19).

Встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, діти проживають з батьком - позивачем у справі.

Факт спільного проживання дітей з батьком - ОСОБА_1 підтверджується: довідкою Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області від 05.10.2023 № 1116, згідно якої ОСОБА_11 та ОСОБА_10 проживають без реєстрації по АДРЕСА_1 ( а.с. 14); довідкою Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області від 07.11.2023 № 1252, відповідно до якої ОСОБА_1 проживає без реєстрації по АДРЕСА_1 ( а.с. 21).

Доповідною запискою класного керівника 2-а класу Тернавської Н. О. № 109 від 06.11.2023 підтверджено, що ОСОБА_10 навчається в 2-а класі з 01.09.2023. Батько підтримує контакт зі школою, цікавиться шкільним життям. Мати не відвідувала школу жодного разу, на батьківські збори не з`являлася. Дитину до школи приводить і забирає ОСОБА_9 ( а.с. 23).

Доповідною запискою класного керівника 3 класу ОСОБА_13 № 110 від 09.11.2023 підтверджено, що ОСОБА_11 навчається в 3 класі з 01.09.2023. Батько підтримує контакт зі школою, цікавиться шкільним життям. Мати не відвідувала школу жодного разу, на батьківські збори не з`являлася. Дитину до школи приводить і забирає ОСОБА_9 ( а.с. 24).

Довідками Уланівського ліцею № 198 від 09.11. 20023 та № 200 від 13.11.2023 підтверджено, що ОСОБА_10 навчається в 2-а класі Уланівського ліцею і ОСОБА_11 навчається в 3 класі Уланівського ліцею. Мати не цікавиться навчанням своїх синів, не бере участі у батьківських зборах класу ( а.с. 26).

17 квітня 2024 року відповідачка уклала шлюб із ОСОБА_14 , та проживає за кордоном у Німеччині, де у неї народилось двоє дітей ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Задовольняючи позов , суд виходив з того, що на час розгляду справи визначення місця проживання дітей разом з батьком відповідатиме інтересам дітей та обставинам, що склались між колишнім подружжям. В частині стягнення аліментів суд виходив з того, що враховуючи те,що відповідачка є людиною працездатного віку, слід вважати, що аліменти у тому розмірі, про який просить позивач, будуть відповідати інтересам дітей та не будуть надміру обтяжливими для матеріального становища відповідача в межах, визначених чинним законодавством.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги відсутність реального спору між сторонами з приводу визначення місця проживання дітей ,не заслуговують на увагу.

Згідно висновку служби у справах дітей Уланівської сільської ради від 07 грудня 2023 року №01-13/395, доцільно визначити місце проживання дітей з батьком.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до ч.ч.1.2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Стаття 11 ЗУ«Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.( ст. 155 СК України).

Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За змістом ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

Тлумачення ч.1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначення місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Матеріали справи містять дані про те, що батьком малолітніх дітей створено всі належні умови для їх проживання. Батько є діючим військовослужбовцем, має дохід, який дозволяє забезпечити дітям достатній рівень життя, при цьому мати дітьми не цікавиться, проживає за кордоном, де створила нову сім`ю.

Вирішуючи справу, апеляційний суд виходить з того, що у спорі, що виник між сторонами ,першочергове значення мають найкращі інтереси малолітніх дітей.

Водночас, зважаючи на те, що діти більш прихильні до батька, з яким мають міцний емоційний зв`язок, не встановивши будь-яких обставин, які свідчили б про те, що проживання з батьком може не відповідати інтересам дітей, зважаючи на те, що розлучати братів неможна ,колегія суддів переконана, що суд правильно визначив місце проживання дітей з батьком.

Колегія суддів також враховує, що визначення місця проживання дітей разом з батьком не свідчить про те, що діти будуть розлучені з матір`ю, яка не позбавлена можливості спілкуватися з дітьми, відновлювати втрачений з ними емоційний зв`язок, брати участь у їх вихованні.

Враховуючи, що виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з батьком, чи негативно впливали на їх виховання судом не встановлено, колегія суддів вважає висновок про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком обгрунтованим.

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Оскільки відповідачка є матір`ю ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому, відповідно до ст. 180 СК України, вона зобов`язана утримувати їх до досягнення ними повноліття.

Стаття 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Докази, які свідчать про наявність підстав для звільнення від обов`язку утримувати дітей в матеріалах справи відсутні.

Врахувавши, що відповідачка є людиною працездатного віку, суд дійшов правильного висновку, що аліменти у тому розмірі, про який просить позивач, будуть відповідати інтересам дітей та не будуть надміру обтяжливими для матеріального становища відповідача в межах, визначених чинним законодавством.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не працює, не має постійного заробітку, оскільки доглядає малолітніх дітей від іншого шлюбу не заслуговують на увагу, оскільки остання має нову сім`ю ,чоловіка, наявність на утриманні інших дітей та тимчасова відсутність заробітку , не є підставою для звільнення матері від обов`язку утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а в основному зводяться до невірного тлумачення норм матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

В. П. Рибчинський