ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди внаслідок залиття квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності від 25 січня 2005 року, посвідченого відділом по обліку та розподілу житлової площі виконкому Краматорської міської ради, квартира АДРЕСА_1 належить їй, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних долях на праві власності.

Зазначає, що у 2022 році разом з чоловіком ОСОБА_3 виїхали з м.Краматорськ у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України до м.Львів.

У вересні 2023 року від сусідів дізналася, що квартиру було затоплено відповідачем з квартири АДРЕСА_2 , яка розташована зверху квартири, про що складено Акт №1 про наслідки залиття житлового/нежитлового приміщення від 26 вересня 2023 року. Та 02 жовтня 2023 року був складений Акт №2 про наслідки залиття житлового/нежитлового приміщення.

В зв`язку з тим, що пошкодження квартири сталося через недбалі дії відповідача, вона звернулася до останнього з питанням відшкодування їй матеріальних збитків. Відповідач спочатку погодилася відшкодувати майбутні витрати та попросила надати їй вартість матеріалів та роботи на ремонт. Отримавши такі переліки матеріалів та робіт з їх відповідною вартістю передала їх відповідачу, але остання відмовляється сплачувати збитки.

На початку серпня 2024 року вона повернулася до м.Краматорськ, а 05 серпня 2024 року її квартиру знову було затоплено про що був складений Акт № 1 про наслідки залиття житлового/нежитлового приміщення.

Оскільки відповідач не відшкодувала добровільно завдану їй шкоду та не збирається відшкодовувати, позивач вимушена звернутися до суду та просити суд стягнути з відповідача спричинену матеріальну шкоду у розмірі 22 845,00 грн. та спричинену внаслідок пошкодження належного їй майна моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 25 000,00 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, які б підтвердили розмір реального збитку, який поніс позивач внаслідок залиття квартири, а також причинного зв`язку між діями відповідача та наслідками у вигляді шкоди. Суд вважав за необхідне відмовити й у задоволенні позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди, оскільки такі вимоги є похідними та взаємопов`язаними з вимогами про відшкодування майнової шкоди.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову. Вважає, що надані позивачем акти, які складені комісією ОСББ «Екватор» повністю відповідають діючому законодавству та містять всю інформацію, яка потрібна була в них вказана. Правила не містять вимог щодо вказування орієнтованої вартості пошкоджень або вартості на їх усунення та завдана матеріальна шкода. Суд першої інстанції не вказав, які саме порушення вимог чинного законодавства були допущені при складанні актів. Вважає, що сам факт неодноразового залиття квартири ОСОБА_1 надає останній право на відшкодування моральної шкоди без врахування матеріальної.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 25 січня 2005 року, посвідченого відділом по обліку та розподілу житлової площі виконкому Краматорської міської ради, в рівних долях на праві приватної спільної власності квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Згідно Акту №1 про наслідки залиття житлового/нежитлового приміщення від 26 вересня 2023 року, складеного комісією у складі начальника ВЖГ УЖКГ Краматорської міської ради Вакалова В.В., управляючої ОСББ «Екватор» - Луцевої В.В., двірника ОСОБА_5 та сусіда квартири АДРЕСА_3 Обихвоста В., встановлено, що під час залиття квартири АДРЕСА_4 постраждала стеля кухні. В результаті обстеження вище розташованої квартири АДРЕСА_5 виявлено: витік з водопровідної труби (сифон під миттям). Були порушені норми технічної експлуатації будівель: дві плями на стелі. Таким чином, причиною залиття квартири АДРЕСА_4 стало - витік з водопровідної труби. Обсяг заподіяної шкоди: кухня - дві мокрих плями на стелі розміром 0,6х0,3 та 0,5х0,2.

Відповідно до Акту №2 про наслідки залиття житлового/нежитлового приміщення від 02 жовтня 2023 року, складеного комісією у складі начальника ВЖГ УЖКГ Краматорської міської ради Вакалова В.В., управляючої ОСББ «Екватор» - Луцевої В.В., двірника ОСОБА_5 та сусіда кв. АДРЕСА_3 ОСОБА_6 , встановлено, що під час залиття квартири АДРЕСА_4 постраждала стеля та стіна санвузла та ванна кімната. В результаті обстеження вище розташованої квартири АДРЕСА_5 виявлено: витік з водопровідної системи (пральна машина). Були порушені норми технічної експлуатації будівель: здулася стеля у ванні, відійшла плітка у ванній кімнаті, мокра стіна в санвузлі. Таким чином, причиною залиття квартири АДРЕСА_4 стало витік з водопровідної системи, приєднання пральної машини. Обсяг заподіяної шкоди: санвузол мокра стіна та стеля. Ванна пляма на стелі в ванній кімнаті 1х0,8 м., мокра стіна від санвузла.

Згідно Акту №1 про наслідки залиття житлового/нежитлового приміщення від 05 серпня 2024 року, складеного комісією у складі мешканки квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_1 , управляючої ОСББ «Екватор» - ОСОБА_7 , та слюсара ОСОБА_8 , встановлено, що під час залиття квартири АДРЕСА_4 постраждала стеля та стіна санвузла. В результаті обстеження вище розташованої квартири АДРЕСА_5 виявлено: несправність санвузла привело протікання етажем нижче по трубі холодного постачання в квартиру АДРЕСА_4 . Були порушені норми технічної експлуатації будівель: мокра стеля, навісна шафа та труба водопостачання. Таким чином, причиною залиття квартири АДРЕСА_4 стало несправність санвузла. Обсяг заподіяної шкоди: санвузол - мокрі плями на стелі та стіні.

Згідно частини 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина 1 статті 22 ЦК України).

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частина 2 статті 22 ЦК України).

Згідно до частини 1 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У статті 1166 ЦК міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення.

Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина.

Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень.

Шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода - у зменшенні майнової сфери потерпілого, що в свою чергу тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів.

Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Принцип належності доказів полягає в тому, що суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 21 лютого 2018 року, справа № 736/719/16-ц, провадження № 61-2068св18 істотним порушенням норм процесуального права є зокрема, порушення судами першої та апеляційної інстанцій процедури встановлення фактичних обставин справи на підставі припущень, без підтвердження їх доказами.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Виходячи із заявленого позову, суд на підставі належних та допустимих доказів, повинен встановити підстави для покладення такого обов`язку, а тому є необхідним встановити наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з п. 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 1992 року № 572, власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків несуть відповідальність згідно із законом.

Верховний Суд роз`яснив, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тому, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Для порушення саме факту майнових прав позивача та підстав для їх відшкодування, необхідною умовою є встановлення такого факту, які й би підтверджувався доказами, які є допустимими.

На підтвердження заявленого позову та винуватості відповідача, позивач надала суду: акт №1 від 26 вересня 2023 року, акт №2 від 02 жовтня 2023 року та акт №1 від 05 серпня 2024 року.

Так, згідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 і зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року №927/11207 (надалі - Правила), передбачено, що в разі залиття квартири складається відповідний акт (пункт 2.3.6 Правил).

У додатку № 4 до цих Правил зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньобудинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою.

В акті мають бути зазначені такі відомості: 1) дата складання акту (число, місяць, рік); 2) прізвища, ініціали та посади членів комісії; 3) прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; 4) адреса квартири, поверх, форма власності; 5) характер залиття та його причини; 6) завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених унаслідок залиття речей та їхня орієнтовна вартість); 7) висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

Згідно до роз`яснення наданого Міністерством з питань житлово-комунального господарства України у Листі від 29 грудня 2009 року №12/20-11-1975, відповідно до якого вказується, що п. 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76 у разі аварії і залиття квартир складається відповідний акт. Додатком 4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій встановлено форму згаданого акта. Тобто факт залиття квартири та його наслідків фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди обслуговує внутрішньобудинкові системи опалення, водопостачання та водовідведення, представника (власника) будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб як від потерпілої, так і від винної сторін є обов`язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акта; прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника, наймача, орендаря, квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; прізвище, ім`я, по батькові власника, наймача, орендаря квартири, з вини якого сталося залиття; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода, обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість; висновок комісії щодо встановлення вини особи,яка вчинила залиття. Акт обов`язково має бути підписаний всіма членами комісії. Відмова від підпису складеного акта присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної не впливає на його чинність: у такому випадку в акті має бути зазначено що згадані особи (прізвище ім`я по батькові) підписувати складений акт відмовилися з тих чи інших причин.

Окрім забезпечення присутності осіб, визначених у зазначених Правилах, зацікавленим особам слід домогтися належного оформлення акта (оскільки нерідко представники ОСББ, житлово-експлуатуючих організацій та інші особи, що входять до складу комісій не мають юридичної освіти, в силу чого складають акти про залиття, не вказуючи необхідної інформації). Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій визначено, що з актом про залиття повинні бути ознайомлені мешканці відповідних квартир шляхом його підписання, що дає змогу майбутньому відповідачу включити до акту свої пояснення. Окрім цього, в актах повинна бути вказана чітка причина залиття, як того вимагає Додаток 4 до п. 2.3.6 зазначених Правил: «чітко зазначити причини, а саме несанкціоноване втручання мешканців кв. №___ у роботу системи (заміна радіаторів, трубопроводів, вентилів, рушникосушарок тощо), незадовільне технічне обслуговування систем, передчасний вихід з ладу радіаторів опалення, трубопроводів, вентилів, гнучких підводок та ін.». Проста фіксація замокання стін та стелі не буде розцінена судом як належний доказ того, що залиття сталося з вини Відповідача.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду України: у справі № 6-2125цс16 від 23 липня 2017 року, в якій було зазначено, що позивачі не надали комісійного акта, складеного за участю представників обслуговуючої організації, яким би було зафіксовано сам факт затоплення, а також причини затоплення та завдані пошкодження, а суди попередніх інстанцій, установивши факт залиття квартири, не з`ясували причини залиття квартири позивачів та не установили особу, відповідальну за завдану шкоду.

Важливою умовою для вирішення цього спору є визначення розмежування відповідальності між власником житла та особами винними у завданні шкоди, для цього як раз і необхідне точне встановлення причини залиття.

У Постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі №2-1974/11 викладена правова позиція, відповідно до якої зазначено, що акт не може бути належним і допустимим доказом заподіяння відповідачем майнової шкоди, якщо не відповідає вимогам, викладеним у Правилах, тому що у ньому не зазначені конкретні причини залиття квартири та особи, які допустили таке залиття, інші потрібні для такого документа реквізити. Колегія суддів також зауважила, що аргументи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій необґрунтовано визнано неналежним та недопустимим доказом акт комісії КП ЖКС «Фонтанський» від 12 грудня 2007 року, не варті уваги, оскільки судами встановлено, що в цьому акті всупереч вимогам Правил не зазначено характер залиття квартири та його причини, а також відсутній висновок комісії щодо встановлення вини особи, яка вчинила залиття. Крім того, у вказаному акті не зафіксовані відомості щодо потерпілої та винної сторони, як і будь-які дані про осіб, присутніх під час оформлення акта.

У постанові від 10 травня 2018 року в справі №465/2120/14-ц суд касаційної інстанції також наголосив, що зважаючи на викладене, суди не звернули увагу на невідповідність акта обстеження зазначеним Правилам, оскільки він не містить відомостей щодо характеру залиття та його причини, не зазначено осіб, які допустили таке залиття, а також інші потрібні відомості, які слід зазначити під час складання такого виду документа. Водночас він був складений через понад п`ять місяців із моменту можливого залиття приміщення, належного позивачу.

Враховуючи, що наявні у матеріалах справи акти №1 від 26 вересня 2023 року, акт №2 від 02 жовтня 2023 року та акт №1 від 05 серпня 2024 року не містять даних про власника житла в якому відбулося прорив системи чи поломки приладів, участь власників та/або володільців, чи їх представників як залитого приміщення так і винної особи, завданої матеріальної шкоди, обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, орієнтовна вартість пошкоджених внаслідок залиття речей, відсутні висновки комісії про встановлення вини власника квартири АДРЕСА_5 у залитті, тобто не відповідають вимогам, викладеним у Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 і зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року № 927/11207, вказані акти не можуть бути прийняті судом до уваги, як допустимі, достовірні та достатні докази у справі, оскільки не містять даних, які б надали можливість встановити дійсні обставини, та у своїй сукупності не надають змоги дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Жодного доказу про причину такого залиття (висновок експерта/або спеціаліста), матеріали справи не містять.

Разом з цим, обов`язковою підставою деліктної відповідальності є також причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою, який характеризують наступні положення: причинний зв`язок існує там, де є тимчасова послідовність явищ. Причина завжди передує результату, а останній - це тільки та зміна в зовнішньому світі, яка створюється дією причин; причина з необхідністю породжує свій наслідок. Там, де зв`язок результату з дією, що йому передувала, випадковий, взагалі немає причинного зв`язку, а є проста послідовність подій; причина і наслідок мають значення відносно конкретного випадку.

Під час розгляду справи, такий причинний зв`язок між причиною, яка також не доведена та не встановлена, і наслідком - залиттям квартири позивача, не доведено.

Крім того, законодавством установлено, що відшкодування шкоди полягає у відшкодуванні затрат, необхідних для приведення пошкодженої речі у її попередній стан та у компенсації супутніх витрат, необхідних для такого відновлення, проте таких доказів на час розгляду сторонами не надано та перед судом сторонами не заявлялися заяви і клопотання щодо проведення експертних досліджень, чи збору таких доказів в порядку їх витребування. Надані позивачем на підтвердження матеріальних збитків записки в яких зазначені перелік матеріалів та їх вартість, а також вартість ремонтних робіт, не можна вважати належними та допустимими доказами на підтвердження матеріальної шкоди.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки судом встановлено відсутність належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтвердили наявність факту заподіяння шкоди саме позивачу як власнику чи володільцю заявленого майна, винності відповідача у заподіянні шкоди позивачеві, що ці дії були неправомірними, що між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, як і підтвердження розміру заявленої майнової шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що залиття відбулося з вини відповідача, а тому наявні підстави для задоволення позову та відшкодування шкоди, є безпідставними, оскільки вказані обставини не доведені належними та допустимими доказами у справі, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх спростував.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна