Справа № 144/1284/25
Провадження № 2/144/529/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2025 р. Теплицький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Германа О.С.,

за участю секретаря Пігулі А.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача, адвоката Клінчикова С.О.,

представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Теплицької селищної ради Мельник В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Теплик справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Теплицької селищної ради про стягнення аліментів, встановлення факту самостійного виховання дітей та розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Теплицької селищної ради про встановлення факту самостійного виховання дітей, розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позивач вказав, що 22 травня 2014 року уклав шлюб з ОСОБА_3 , який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Теплицького районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 21, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 . Протягом останнього часу сімейне життя між нами поступово погіршувалось через те, що відповідачка залишила мене з дітьми та почала проживати з іншим чоловіком, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між нами шлюбних відносин. Вважає, що збереження шлюбу та подальше спільне життя суперечить інтересам сім`ї, примирення з відповідачем неможливе. За період шлюбу у них народилися двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час позивач продовжує належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, самостійно виховує своїх синів, забезпечує їх всім необхідним, що підтверджується, зокрема, витягами з реєстру територіальної громади щодо їх зареєстрованого місця проживання разом зі мною. Відповідно до акту обстеження матеріально - побутових умов(місця проживання) сім`ї жителя с. Мала Мочулка Гайсинського району Вінницької області ОСОБА_1 , позивач проживає по АДРЕСА_1 разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_1 дітей виховує самостійно, забезпечує їх одягом, взуттям відповідно до сезону, умови проживання відповідають для дітей відповідного віку. Факт ухилення відповідачки ОСОБА_2 від виконання батьківських прав та обов`язків по відношенню до синів, підтверджується відсутністю її за зареєстрованим місцем проживання, що підтверджується відомостями про зареєстрованих у житловому приміщення. Позивач зазначає, що відповідачка ОСОБА_2 вже тривалий час питанням виховання та розвитку дітей взагалі не займається, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, вихованням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення дитини; не надає і доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання дітьми освіти. Таким чином відповідачка, будучи зареєстрованою в тому ж самому селі де проживають діти, свідомо та безпідставно тривалий час ухиляється від їх виховання, що є підставою для позбавлення її батьківських прав відносно них, оскільки жодних перешкод у здійсненні такого виховання ні з мого боку, ні з будь-якого іншого боку не має.

Відповідно до ухвали суду від 02.10.2025 вимогу позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, - залишено без розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що ОСОБА_2 проживає окремо, вони не підтримують шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить його інтересам, відповідачка не бере участі у вихованні і утриманні їх дітей, які проживають разом з ним і знаходяться повністю на його утриманні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала, пояснила, що не підтримує шлюбних відносин з ОСОБА_1 , разом не проживають останні чотири місяці. На даний час спільні діти залишились проживати з позивачем, оскільки вони всі разом проживали у будинку позивача з моменту народження дітей.

Представника відповідача, адвокат Клінчиков С.О., в судовому засіданні позовні вимоги щодо розірвання шлюбу визнав, щодо вимог щодо місця проживання дітей висловив думку, на розсуд суду.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Теплицької селищної ради Мельник В.Г., в судовому засіданні не заперечувала, щодо задоволення позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, факту самостійного виховання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Свідок ОСОБА_6 дала показання суду, що проживає з позивачем по сусідству більше 10 років, ОСОБА_1 проживає з дітьми сам більше 3 місяців, з ними також проживає його бабуся, ОСОБА_1 сам піклується про дітей, діти доглянуті, охайні, одягнуті по сезону. Відповідачку ОСОБА_2 не бачила більше трьох місяців.

Свідок ОСОБА_7 дала показання суду, що проживає в одному селі з ОСОБА_1 , на даний час діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають з батьком та бабусею, відповідач ОСОБА_2 з червня 2025 року з ними не проживає. ОСОБА_1 сам піклується про дітей та утримує їх.

Заслухавши позивача, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Теплицької селищної ради, свідків, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне:

22 травня 2014 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_3 , який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Теплицького районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 21, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 .

Шлюб фактично розпався, шлюбних відносин вони не підтримують, проживають окремо.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу України.

Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя(ст. 110 Сімейного Кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, те що відповідач позовні вимоги визнає, і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Теплицької селищної ради про встановлення факту самостійного виховання дітей, встановлено, що на даний час позивач належним чином виконує свої батьківські обов`язки, самостійно виховує синів, забезпечує їх всім необхідним, що підтверджується, зокрема, відомостями про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (а.с.10) та актом обстеження матеріально - побутових умов (місця проживання) сім`ї жителя с. Мала Мочулка Гайсинського району Вінницької області ОСОБА_1 , який проживає по АДРЕСА_1 разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батько виховує дітей самостійно, забезпечує їх одягом, взуттям відповідно до сезону, умови проживання відповідають для дітей відповідного віку (а.с.11).

Пунктом 2 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд приймає до уваги постанову Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", де зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових чи немайнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведеними у цій заяві обставинами підтверджують, що факт, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав. Встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на самостійному вихованні і догляді заявника потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав заявника, як батька.

Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе.

Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає.

Відповідно до статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно із положеннями статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Пунктом 2 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд приймає до уваги постанову Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", де зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових чи немайнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Наведеними у цій заяві обставинами підтверджують, що факт, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав. Встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на самостійному вихованні і догляді заявника потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав заявника, як батька.

Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе.

Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає за необхідне встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт самостійного виховання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судові витрати стягнути з відповідача згідно вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі наведеного, ст. ст. 110, 112, 114, 115,180, 182, 183 СК України, ст. ст. 4, 12, 19, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 282, 284, 285, 430 ЦПК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Теплицької селищної ради про встановлення факту самостійного виховання дітей, розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт самостійного виховання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який зареєстровано 22 травня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Теплицького районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 21.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , жителя АДРЕСА_1 судові витрати у сумі 1 816 грн. (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень 80 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційної скарги не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя