Номер провадження 2/756/6087/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2025 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретар судового засідання- Лисенко Д.О.,

за участі відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст заявлених вимог

У липні 2025 року представник Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ( надалі - ГУ ПФУ в м. Києві) звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти пенсійного забезпечення в розмірі 35902,02 грн. та судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог вказує, що на обліку ГУ ПФУ в м. Києві перебуває відповідач, яка отримує пенсію за віком. На підставі заяви відповідача пенсійну справу переведено з Дарницького до Облонського району 24 квітня 2015 року. Під час здійснення перерахунку виявлено некоректне нарахування пенсії з більшого показнику заробітку 1197,91 грн з 01 січня 2008 року, замість 928,81 грн.

З метою досудового врегулювання відповідачу надсилалась вимога про добровільне повернення безпідставно отриманих коштів - передплати пенсії з 01 січня 2008 року по 30 червня 2015 рік в розмірі 35902,02 грн, проте залишилась без реагування. Позивач просить суд стягнути надміру виплачений розмір пенсійного забезпечення.

Рух справи

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 липня 2025 року головуючим суддею у справі визначено суддю Шролик І.С.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28 липня 2025 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд на 18 серпня 2025 року.

06 серпня 2025 року від представника позивача засобами електронного зв`язку надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Відповідач ОСОБА_1 13 жовтня 2025 року в приміщенні суду отримала позовну заяву з додатками.

23 жовтня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні заявлених вимог, застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності. Зауважує, що понад дев`ять років позивач не заявляв до неї вимог. Зауважує, що добросовісно надала усі данні, їй пенсія була призначена й багато років виплачувалась, вважає, що відповідач застосував законодавство, яке не має зворотної дії в часі.

В судове засідання представник позивача не зявився, надіслав заяву про розгляд справи без участі представника.

Відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, з підстав викладених у поданому відзиві. Заявила клопотання про застосування наслідків пропуск строку позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч. 1 ст. 2 ЦПК України)

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України.

Встановлені судом обставини

Судом встановлено, що з 03 січня 2003 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві, як така, що отримує пенсійне забезпечення.

29 серпня 2008 року ОСОБА_1 здійснено перерахунок пенсії, як такій, що продовжує працювати з 01 жовтня 2008 року призначено пенсійне забезпечення -1466,37 грн. Таке ж саме пенсійне забезпечення в розмірі 1466,37 грн залишається з 04 січня 2013 року (а.с.8).

Контроль призначення пенсійного забезпечення проведений 29 серпня 2008 року, в подальшому 15 вересня 2011 року. Відповідачу встановлений розмір пенсії 1704,92 грн (а.с.10).

Розпорядженням від 31 липня 2025 року здійснений перерахунок пенсії за віком ОСОБА_1 (за новою формулою) з урахуванням розміру пенсії за віком з 20% ростом зарплати визначений розмір 1502,08 грн. Потім зазначено доплату і її розмір визначений 1639,79 грн (а.с.17).

Протоколом від 04 серпня 2015 року ОСОБА_1 визначений розмір передплати пенсійного забезпечення за період з січня 2008 року по серпень 2015 рік в розмірі 35902,02 грн.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Порядок та підстави повернення суми пенсій, виплачених пенсіонеру, визначено Законом України №1058-ІV та Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05 листопада 1991 року.

Порядок повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 21.03.2003 № 6-4 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 25.11.2014 № 25-3), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15 травня 2003 року за № 374/7695 (далі - Порядок), визначає механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання територіальними органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення.

Відповідно до п. 3 Порядку, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно зі ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. Відрахування на підставі рішень органу, що призначає пенсії, провадяться в розмірі не більше 20 процентів пенсії понад відрахування з інших підстав. В усіх випадках звернення стягнень на пенсію за пенсіонером зберігається не менш як 50 процентів належної пенсії. У разі припинення виплати пенсії (внаслідок відновлення здоров`я тощо) до повного погашення заборгованості решта заборгованості стягується в судовому порядку.

Таким чином, повернення коштів, відповідно до Порядку, проводиться згідно зі ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у випадках виявлення подання громадянами недостовірних відомостей про заробітну плату чи інший дохід, стаж роботи, несвоєчасного подання відомостей про зміну у складі сім`ї, тощо.

Зі змісту зазначених норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку вбачається, що відрахування виплаченої надміру суми пенсії можливе лише за двох умов, а саме: зловживання з боку пенсіонера та подання страхувальником недостовірних даних.

Відповідач, при звернення до Пенсійного фонду України для призначення пенсії у 2003 році надала документи, відповідно до вимог та переліку, які були визначені Пенсійним фондом України.

Доказів факту надання відповідачем Пенсійному фонду України недостовірних документів або недостовірної інформації матеріали справи не містять.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18).

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18).

З урахуванням досліджених наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ГУ УПФУ в місті Києві, адже під час розгляду справи не було встановлено вини ОСОБА_1 у наданні неправдивих відомостей при призначенні та або перерахунку пенсії.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на досліджені судом докази в їх сукупності, суд не знайшов правових підстав для задоволення позовних вимог Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, суд звертає увагу на роз`яснення, що містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі». Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на недоведеність позивачем завлених вимог, суд відмовляє в їх задоволенні з підстав недоведеності.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст.141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76-83, 133,141, 209-211, 223, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити Головному управлінню Пенсійного фонду України в місті Києві в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11 листопада 2025 року.

Суддя І.С. Шролик