Житомирський апеляційний суд
Справа №296/9805/25 Головуючий у 1-й інст. Анциборенко Н. М.
Категорія 96 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/9805/25 за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Територіальна громада м.Житомира в особі Житомирської міської ради, Житомирська державна нотаріальна контора Житомирської області Центрального управління юстиції (м.Київ), про встановлення фактів, що мають юридичне значення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 11 вересня 2025 року, постановлену під головуванням судді Анциборенко Н.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою у якій просили встановити юридичний факт родинних відносин між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме про те, що ОСОБА_4 є ріднім батьком ОСОБА_2 . Встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є дружиною ОСОБА_4 . Встановити юридичний факт належності ОСОБА_4 правовстановлюючого документа-свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 30.10.2007, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 25.10.2008 за №827 на квартиру АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_4 . Заява обґрунтована тим, що 23.04.1977 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уклала шлюб з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця с. Швайківка, Бердичівського району, Житомирської області. Однак, Руднє-Городищенською сільською радою Житомирського району, Житомирської області при вчиненні актового запису №8 від 23.04.1977 року. Щодо даного шлюбу в офіційних документах було вчинено помилку, зокрема невірно зазначено по-батькові нареченого: замість « ОСОБА_6 » вказано « ОСОБА_6 ». Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у нас народився син, ОСОБА_2 , у свідоцтві про народження якого (серія НОМЕР_2 , видане Виконкомом Швайківської сільської ради Бердичівського району, Житомирської області) у графі мати вказано - ОСОБА_1 , батько - ОСОБА_4 , замість вірного ОСОБА_4 . У зв`язку з тим, що шлюб між мною та ОСОБА_4 було розірвано, 03.12.1988 я, ОСОБА_1 повторно уклала шлюб з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Однак, Руднє-Городищенською сільською радою Житомирського району, Житомирської області при вчиненні актового запису №15 від 03.12.1988 щодо даного шлюбу та у свідоцтві про шлюб (серія НОМЕР_3 від 03.12.1988) було знову вчинено помилку по-батькові нареченого, зокрема замість вірного « ОСОБА_6 » невірно вказано « ОСОБА_6 ». 08.09.1998р. ОСОБА_4 Корольовським РВ УМВС України в Житомирській області видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , в якому замість його по-батькові « ОСОБА_6 » було невірно зазначено « ОСОБА_6 ». 30.10.2007р. Виконавчим комітетом Житомирської міської ради моєму чоловіку ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в якому також у графі про власника «дійсно належить» зазначено - « ОСОБА_4 » замість вірного « ОСОБА_4 ». У зв`язку з тим, що вказані вище документи містили неточну інформацію щодо по-батькові мого чоловіка, то з метою їх уточнення, на його звернення, 25.09.2010 Корольовським РВ УМВС України в Житомирській області було видано ОСОБА_4 паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 , замість попереднього. 27.12.2016 ОСОБА_4 отримав свідоцтво про права на спадщину за законом серії НВО №253941 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 його матері ОСОБА_8 , на земельні частки (паї) розмірами 2,06 га, 2,06 га та 18.12.2017 його право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується відповідними витягами від 22.12.2017 №108774224 та №108767263, відповідно. ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис №1456. 21.10.2024 за заявою ОСОБА_1 Житомирською державною нотаріальною конторою Житомирської області після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , відкрито спадкову справу №502/2024 та 19.11.2024 видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №2455/02-31. Так, у вказаній постанові державний нотаріус зазначив, що у зв`язку з розбіжностями у документах щодо по-батькові померлого ОСОБА_4 ( ОСОБА_6 , ОСОБА_6 ) неможливо: - встановити факт родинних відносин між ОСОБА_2 та померлим ОСОБА_4 , як сина та батька; - встановити факт відносин між ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_4 , як дружини та чоловіка; - встановити належність права власності на квартиру АДРЕСА_1 . На підставі наявних матеріалів справи та долучених до даної заяви документів вбачається, що наявна розбіжність в написанні по-батькові чоловіка заявниці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 , в свідоцтві про народження спільного сина ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 від 03.08.1977, свідоцтві про укладання шлюбу серії НОМЕР_3 від 03.12.1988 та свідоцтві про право власності серії НОМЕР_1 від 30.10.2007, зокрема вказано « ОСОБА_6 », « ОСОБА_6 » замість « ОСОБА_6 », і така обставина перешкоджає заявниці в реалізації спадкових прав і відповідно, в оформленні відповідних документів про спадщину. З метою впорядкування документів офіційного характеру ОСОБА_1 звернулася до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Житомирі, однак листом від 12.04.2025р. №1020/32/29.16-59 їй було відмовлено у внесенні змін до зазначених вище актових записів у зв`язку з тим, що «відділ державної реєстрації актів цивільного стану має право вносити зміни до актового запису на підставі беззаперечних доказів про факт допущення помилки при державній реєстрації актів цивільного стану» (мовою оригіналу). Оскільки метою встановлення факту, що має юридичне значення у цій справі є забезпечення можливості реалізації заявниками гарантованого законом права на спадщину, то є очевидним, що іншого порядку та можливості встановити юридичні факти, крім судового, у них не має.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 11 вересня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є єдиними спадкоємцями померлого ОСОБА_4 , спору про право між вказаними особами не існує, а тому дані правовідносини виключають і позивача, і відповідача, а в іншому порядку (позовному), відмінному від окремого провадження, заявлені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги про встановлення факту родинних відносин, факту подружніх відносин між ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_4 , як і належності правовстановлюючого документу, з врахуванням наведених вище норм процесуального законодавства та правових позицій Верховного Суду, не можуть бути заявленими та відповідно розглянуті судом. У своїй постанові від 21.02.2024 № 278/304/23 (61-8713св23) Верховний Суд у складі КЦС вказав: «під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У статті 1 Основного Закону Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини та громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Зобов`язання держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France)).

Ухвалюючи рішення 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08), яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), заява №48778/99).

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій у статті 13 зазначеного Кодекс також визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А частина третя цієї ж статті прямо декларує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) виснувала, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження у справі з підстав існування у правовідносинах спору про право.

З висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке. Змістом частини четвертої статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду.

Під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду.

Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право. Вказаний правовий висновок викладено

у змісті постанови Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 139/122/14-ц (провадження № 61-3238св22).

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Такі висновки висловлені Верховний Судом в постановах від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23 (провадження № 61-8050св24), від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21 (провадження № 61-15630св23).

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у змісті постанови від 04 січня 2023 року в справі № 198/99/15-ц (провадження № 61-7049св22): «згідно з частиною шостою статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Спір про право це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.

Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права».

Таким чином, у порядку окремого провадження підлягають розгляду справи про встановлення фактів, за наявності наступних умов: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

З копії свідоцтва про народження, виданого виконкомом Швайківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області 20.05.1955, серія НОМЕР_7 вбачається, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Згідно свідоцтва про народження, виданого виконкомом Швайківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області 03.08.1977 серія НОМЕР_8 батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 записані: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .

З копії свідоцтва про одруження, виданого виконкомом Р-Городищенською сільської ради Житомирського району Житомирської області 03.12.1988, серія НОМЕР_9 вбачається, що 03 грудня 1988 року уклали шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Житомирської міської ради 30.10.2007 року ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) серія НОМЕР_10 .

Постановою державного нотаріуса Житомирської державної нотаріальної контори Поліщук А.І. від 19.11.2024 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що родинні відносини між ОСОБА_2 та померлим ОСОБА_4 , як сина та дружини та чоловіка, встановити неможливо, в документах, що підтверджують родинні відносини наявна розбіжність, а саме у графі «по батькові» чоловіка/батька, також неможливо встановити належність права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Із змісту зазначеної постанови вбачається, що за матеріалами спадкової справи №502/2024 спадкоємцями за законом до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 в рівних частках.

За наведених обставин, висновки суду першої інстанції про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є помилковим і нічим не підтверджений.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з викладеного відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала судді підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 11 вересня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 листопада 2025 року.

Головуючий

Судді