печерський районний суд міста києва
пр. № 2-6236/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві, - Глущенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в м. Києві, третя особа Голосіївське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди,,

УСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з ГУ НП в м. Києві, шляхом списання з казначейського рахунку Державної казначейської служби України на її користь моральну шкоду у розмірі 3000, 00 євро, які на дату набрання судового рішення мають бути конвертовані у національну валюту.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що органом досудового розслідування Голосіївським ГУ НП в м. Києві завдано їй моральну шкоду у вищезазначеному розмірі, при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000692 за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 356 КК України. Позивач вважає, що слідчим неправильно визначено кваліфікацію кримінального правопорушення, відомості про яке внесено на виконання вимог ухвали Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/10592/24, тривалий час слідство не проводиться, що спричиняє позивачу моральні страждання.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві подав до суду відзив, у якому не визнав позов, заперечуючи проти задоволення вимог, вказав, що позивачем не зазначено, якими доказами підтверджується невідповідність прийнятого слідчим рішення ухваленому рішенню, що свідчать про його невиконання. Крім того, позивачем не надано доказів завдання їй моральної шкоди, а також не зазначено причинний зв`язок між діями, рішеннями, бездіяльністю спеціальних суб`єктів у кримінальному провадженні та настанням шкоди. Поряд з цим, позивачем визначено неналежного відповідача у справі, що тягне за собою відмову у задоволенні позову.

В свою чергу представник відповідача Державної казначейської служби України за допомогою системи Електронний суд подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що Казначейство, згідно зі своїми функціональними обов`язками, не є учасником спірних відносин, оскільки жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало. Крім того, позивач не надала доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння їй моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням та вини останніх в їх заподіянні.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

29 квітня 2025 року до Печерського районного суду надійшла вказана цивільна справа, на виконання ухвали Голосіївського районного суду м. Києва, для розгляду якої, визначено суддю та передано 02 травня 2025 року, для вирішення питання про прийняття до свого провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

09 вересня 2024 року від ОСОБА_2 , 12 вересня 2024 року від ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 13 вересня 2024 року від ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , 17 вересня 2024 року від ОСОБА_10 , 24 вересня 2024 року від ОСОБА_11 , 01 жовтня 2024 року від ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 надійшли заяви про залучення їх до співучасті до розгляду справи в якості позивачів.

Ухвалою судді від 06 травня 2025 року прийнято цивільну справу до свого провадження та призначено підготовче засідання.

26 серпня 2025 року протокольною ухвалою судді заяви ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про залучення їх до співучасті у розгляді справи як позивачів, прийняття до розгляду позовної заяви і об`єднанні з позовом, залишені без задоволення, оскільки чинним ЦПК України не передбачено такої процесуальної можливості. Відповідно до статті 188 ЦПК України об`єднанню в одне провадження підлягають справи, а не позови. Також суд роз`яснив право зазначених осіб на звернення до суду за захистом прав на загальних підставах.

Разом з тим, 26 серпня 2025 року протокольною ухвалою судді задоволено клопотання позивача про допит в якості свідка ОСОБА_17

21 жовтня 2025 року допитана в якості свідка ОСОБА_17 , в судовому засіданні надала покази, про те, що Державна бібліотека зазнала протиправних дій зі сторони посадових осіб Міністерства культури та інформаційної політики України, оскільки був винесений наказ про реорганізацію бібліотеки та перехід її до іншої бібліотеки. Після цього стали знищувати кадровий склад бібліотеки, яких незаконно звільняли. Свідок вказала, що подавала заяви про злочин до Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві, в результаті чого суд зобов`язав відкрити кримінальне провадження на підставі вищезазначеної заяви. Проте слідство не проводиться тривалий час. Свідок вказала, що оскільки бібліотека перебуває на стадії припинення, працівники змушені звільнятися.

Позивач ОСОБА_1 у засіданні позовну заяву підтримувала в повному обсязі, просила її задовольнити.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві Глущенко О.М. заперечувала проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник Державної казначейської служби України в засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, на адресу суду направив відзив на позовну заяву.

Суд, заслухавши обґрунтування позивача та представника відповідача, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

14 травня 2024 року Ковтун Тетяни Петрівни, яка діє в інтересах Державної бібліотеки України для юнацтва звернулася до Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві із заявою, про вчинення на її думку працівниками «Державної бібліотеки України для юнацтва» кримінальних правопорушень, передбачених ст.1, ч. 2 ст. 2, ст. 13, ч. 3 ст. 18, ст. 173, ст. 175, ст. 205-1, ст. 206, ч. 2 ст. 382 КК України /а.с. 7/.

29 травня 2024 року ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва задоволено скаргу Ковтун Тетяни Петрівни, яка діє в інтересах Державної бібліотеки України для юнацтва, на бездіяльність Голосіївського УП ГУНП в м. Києві щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, подану в порядку 303 КПК України.

Зобов`язано слідчого, іншу службову особу, яка уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення Голосіївського УП ГУНП в м. Києві внести до ЄРДР відомості за заявою Державної бібліотеки України для юнацтва, на бездіяльність Голосіївського УП ГУНП в м. Києві 14 травня 2024 року, яка зареєстрована за № 19742 та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань /а.с. 6/.

12 червня 2024 року слідчим підрозділу дізнання Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Тарасюком А.Г. внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/10592/24, за заявою Державної бібліотеки України для юнацтва про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, на підставі чого розпочато здійснення кримінального провадження за № 0000692 /а.с. 8/.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1 КПК України, порядок кримінального провадження на території України визначається кримінальним процесуальним законодавством України.

Частиною першою статті 128 КПК України визначено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/ або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Частиною першою статті 130 КПК України передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Статтею 28 КПК України визначено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Згідно з частиною п`ятою статті 40 КПК України слідчий, здійснюючи повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші і особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням та здійснення функцій обвинувачення покладено на прокурора (статті 36 КПК), зокрема, прокурор уповноважений давати вказівки щодо проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій, чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному КПК, скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих, ініціювати перед керівником органу досудового розслідування питань про відсторонення слідчого (дізнавача) від проведення досудового розслідування, призначення іншого слідчого (дізнавача) за наявності підстав, передбачених КПК, для його відводу, або у випадку неефективного досудового розслідування та інші повноваження (пункти 4,7-8 частини 2 статті 36 КПК).

Так, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`активним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією

безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила завдання шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювана шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, суд приходить до висновку, що факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що бездіяльність уповноваженої посадової особи заподіяла позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановляють ухвали слідчими суддями, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій спеціального суб`єкта і притягнення держави до цивільно - правової відповідальності, а свідчить про дотримання вищезазначених вимог України у кримінальному провадженні.

Крім того, доказів як фізичного чи психічного впливу, що за твердженням позивача призвело до негативних наслідків морального характеру, так і доказів підтвердження порушення звичайного режиму життя, позивачем надано не було, позивачем не було зазначено причинний зв`язок між діями, рішеннями, бездіяльністю уповноважених вимогами КПК України спеціальних суб`єктів у кримінальному провадженні та настанням шкоди.

Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їхній сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є безпідставним і відмовляє у його задоволенні.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в м. Києві, третя особа Голосіївське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова