РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/14680/22

Провадження № 22-ц/4815/1025/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Ковальчук Н. М.,

суддів: Гордійчук С. О., Хилевича С. В.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державна казначейська служб України,

відповідач Головне управління Національної поліції в Рівненській області,

відповідач Рівненська обласна прокуратура

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Гордійчук І.О у м. Рівне о 16 годині 03 хвилини, повний текст рішення складено 09 травня 2025 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Рівненській області, Рівненської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що енським міським судом ОСОБА_1 в пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст. 358 КК України визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю, що в його діянні є склад цього кримінального правопорушення. Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 03 травня 2022 року вирок Рівненського міського суду від 10.11.2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 21.02.2023 року Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 03 травня 2022 року щодо ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року вирок Рівненського міського суду від 10.11.2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін. Протягом вказаного періоду він незаконно перебував під слідством та судом. Внаслідок даних подій зазнав моральних переживань, внаслідок тривалого розгляду кримінальної справи, суттєво погіршився його стан здоров"я, він зазнав моральних переживань, було порушено звичайний уклад його життя та нормальні життєві зв"язки. Тривалий час принижень, що тривають і до сьогодні мають невідворотній характер для його фізичного та психологічного здоров"я, його репутації. Він проходив лікування у з 2015 року по даний час, про свідчать надані медичні документи. Ним понесені витрати на лікування, вартість лікарських засобів використаних для проведення курсу лікування становить 823206,50 грн. Крім того, потребує проведення операції та відповідне лікування, що становить 31430 доларів США. З огляду на викладене, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на свою користь 1590840,25 грн матеріальної шкоди та 2000000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а всього 3590840,25 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 квітня 2025 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 000 000 гривень 00 коп. у відшкодування моральної шкоди та 823 206 гривень 50 копійок матеріальної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, Рівненська обласна прокуратура оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на недотримання ст. 4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», ст.ст. 76,77,80,263 ЦПК України. Пояснює, що позивачем не наведено доказів на підтвердження протиправності дій органів прокуратури та поліції у ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження чи судового розгляду, як і жодних фактів застосування органами досудового розслідування чи прокуратури до ОСОБА_1 морального чи фізичного впливу, суттєвого обмеження його прав чи свобод. Додає, що обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, позивач при цьому не долучив належних і допустимих доказів на підтвердження причинного зв`язку між незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури та настанням наслідків у вигляді порушення гармонійного способу життя, погіршення відносин із друзями та знайомими, негативних психоемоційних змін тощо за час перебування під слідством та судом. Додає, що оскільки у даній справі межі моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, то суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру, який діє на час розгляду справи, та пояснює, що Законом України «Про Державний бюджет на 2025 рік» визначено розмір заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 грн., і саме з неї слід виходити суду у разі висновку про доведеність вимог про відшкодування моральної шкоди. Заперечує підстави відшкодування матеріальної шкоди та наголошує, що ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яка визначає перелік коштів, що відшкодовуються особі, не містить такого виду витрат як матеріальна шкода. Зауважує на недоведеність причинно-наслідкового зв`язку між проведенням досудового розслідування щодо позивача та необхідністю проведеного лікування. Додає, що захворювання, пов`язане з ураженням центральної нервової системи, на яке вказував позивач, діагностовано йому у 2013 році, тоді як повідомлено про підозру у 2015 році. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві Головне управління Національної поліції в Рівненській області підтримує апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури, рішення суду першої інстанції вважає незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати, а апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга в частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди підлягає до задоволення, а в частині вимог про відшкодування моральної шкоди відхиленню з наступних міркувань.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 26.06.2015 року слідчим СВ Рівненського УМВС України в Рівненській області ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Вироком Рівненського міського суду від 10 листопада 2021 року ОСОБА_1 в пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст. 358 КК України визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю, що в його діянні є склад цього кримінального правопорушення.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 03 травня 2022 року вирок Рівненського міського суду від 10.11.2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21.02.2023 року ухвалу Рівненського апеляційного суду від 03 травня 2022 року щодо ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року вирок Рівненського міського суду від 10.11.2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом 111 місяців 19 днів з 26 червня 2015 року по 15 жовтня 2024 року, тобто з моменту повідомлення про підозру у вчиненні злочину і до моменту набрання законної сили вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 10.11.2021 року (набрав законної сили 15 жовтня 2024 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред"явленому обвинуваченні за ч.4 ст. 358 КК України та виправдано за недоведеністю, що в його діянні є склад цього кримінального правопорушення.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8000 гривень.

Враховуючи період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим, ніж 892 903 гривень 22 копійок (8000*111 місяці 19 днів). Проте встановлення того факту, що розмір морального відшкодування не може бути меншим за 892 903 гривень 22 копійок не позбавляє суд визначити цей розмір у більшому розмірі. Вказане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Таким чином законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Європейський суд з прав людини зазначив, що обвинувачений в кримінальному провадженні має право на розгляд його справи належним чином; стаття 6 в кримінальному провадженні застосовується, щоб позбавити особу, яку звинувачено, залишатись тривалий час у стані невизначеності щодо своєї долі (справа «Нахманович проти росії»).

Суд дійшов висновку, що розмір гарантованого мінімуму за час перебування під слідством і судом з утриманням під вартою не в повному обсязі компенсує завданої позивачу шкоди, з огляду на таке.

При визначені розміру відшкодування моральної шкоди, суд з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, дійшов висновку, що порушена проти ОСОБА_1 кримінальна справа мала тяжкі наслідки для нього, оскільки він тривалий час страждав від почуття невизначеності свого майбутнього. В загальному ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 9 років 3 місяці 19 днів. Позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, порушення цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя.

З урахуванням установлених обставин у справі, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини, зважаючи на засади верховенства права, вимог розумності і справедливості, апеляційний суд підтримує висновок місцевого суду що з урахуванням ступеню страждань від безпідставного обвинувачення позивача у вчиненні злочину, тривалість обмеження його конституційних прав, розмір компенсації у сумі 1000000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 незаконними діями державних органів (слідства та суду), відповідатиме характеру та обсягу страждань позивача.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується із висновком місцевого суду про наявність підстав для стягнення на користь позивача ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 832 206,50 грн. та вважає за необхідне у цій частині скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволенні зазначених позовних вимог.

Так, заявляючи вимогу про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 823 206, 50 грн, ОСОБА_1 вказував, що такою є вартість лікарських засобів, використаних для проведення курсу лікування з 2016 року по 2022 рік.

При цьому, статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,визначено перелік коштів, що відшкодовуються особі: заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Отже, заявлена сума стягнення не підпадає під жодний з видів витрат, що відшкодовуються у відповідності вищевказаного Закону.

Суд першої інстанції не врахував, що правові підстави стягнення вказаної матеріальної шкоди позивачем не наведені.

Апеляційний суд вважає, що відсутні обґрунтовані підстави стверджувати про наявність причинно-наслідкового зв`язку між проведенням досудового розслідування відносно позивача та необхідністю проведення лікування, адже причинно-наслідковий зв`язок не тотожний хронологічному, тобто «після» не означає «внаслідок».

Як вбачається зі змісту вироку Рівненського міського суду від 10.11.2021 року, «після звільнення у кінці 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДФС у Рівненській області із заявою про здійснення розрахунку грошового забезпечення з метою отримання пенсії по інвалідності внаслідок проходження служби та страхових виплат внаслідок втрати працездатності за період проходження служби в органах податкової міліції та надання йому з цією метою направлення для встановлення ступеня втрати працездатності, до якої додано копію довідки №0396031 серії АВ до акту огляду МСЕК, видану Рівненським обласним центром медико-соціальної експертизи, про встановлення ІІІ групи інвалідності інвалідності, причиною якої є захворювання, що пов`язане з проходженням військової служби з ураженням центральної нервової системи. Підставою для прийняття такого висновку стало безпосереднє обстеження та свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013 року, видане військово-лікарською комісією УМВСУ в Рівненській області на його ім`я».

Отже, захворювання, пов`язане з ураженням центральної нервової системи, було діагностовано у ОСОБА_1 ще станом на 2013 рік, тобто до реєстрації кримінального провадження № 0000204 та повідомлення про підозру у 2015 році. Відтак, упродовж періоду досудового розслідування та розгляду справи у суді ОСОБА_1 фактично лікував хворобу, яку він мав ще до повідомлення йому про підозру.

Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, окрім довідки ТОВ «Рівнефармація» від 17.08.2022 № 01/052261, позивач не надає жодних фіскальних чеків, накладних, рахунків-фактур та інших документів, які слугували б належними і достовірними доказами придбання ним лікарських засобів.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б підтверджували наявність причинно-наслідкового зв`язку між проведенням досудового розслідування, розглядом справи відносно позивача та необхідністю проведення йому лікування, а також несення у зв`язку з цим витрат у заявленому розмірі, позивачем не надано та судом їх також не здобуто.

Відтак, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення матеріальної шкоди є помилковими, передбачені законом підстави для її стягнення відсутні, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 квітня 2025 року в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 823 206 гривень 50 копійок у відшкодування матеріальної шкоди скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Рівненській області, Рівненської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Хилевич С. В.