Єдиний унікальний номер судової справи: 481/1826/24
Номер провадження: 22-ц/812/1831/25 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за участю представника позивачки - адвоката Головченка О.А., представника відповідача - адвоката Муравського В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Головченком Олександром Андрійовичем

на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді - Васильченко - Дриги Н.О. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (надалі - ТОВ «Міолан»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (надалі - ТОВ «Вердикт Капітал»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» (надалі - ТОВ «Коллект Центр») про визнання договорів недійсними,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2024 року адвокат Головченко О.А., діючи в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Міолан», ТОВ «Вердикт Капітал», ТОВ «Коллект Центр» про визнання договорів недійсними.

Позов обґрунтовано тим, що 15 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит №100437873, шляхом підписання одноразовим ідентифікатором. За умовами договору сума кредиту становила 8000 грн, процентна ставка - 1,25%, строк кредитування з 15 вересня 2021 року по 15 жовтня 2021 року.

В результаті ТОВ «Мілоан» нарахувало заборгованість 27 917,90 грн, з яких 6304 грн - заборгованість за тілом кредиту, 880 грн - простроченої комісії, 20 733,90 грн - прострочені проценти.

10 лютого 2022 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №10-02/2022-50, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» здійснив нарахування 4412,80 грн, за період з 10 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року, а загалом заборгованість склала 32 330,70 грн.

10 березня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір про відступлення прав вимоги №10-03/2023/01, за яким ТОВ «Вердикт капітал» відступило право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором на загальну суму 32 330,70 грн.

ОСОБА_1 не погоджується з тим, що нею укладався кредитний договір, його умови є несправедливими та не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування».

Також зазначає, що з огляду на зміст та характер наданого договору факторингу між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» 10 лютого 2022 року було укладений саме договір відступлення права вимоги, а не договір факторингу, а відтак ТОВ «Вердикт Капітал» не мало підстав для нарахування 4412,80 грн. Вважає, що ТОВ «Вердикт Капітал» не набув права вимоги відносно боргу позивачки та не міг здійснити укладання договору №10-03/2023/1 про відступлення прав вимоги від 10 березня 2023 року з ТОВ «Коллект Центр», що в свою чергу позбавляє останнього на права вимоги до ОСОБА_1 за договором відступлення права вимоги.

Посилаючись на викладене та на те, що ТОВ «Вердикт Капітал» не набув права вимоги за вказаним кредитним договором та не міг укласти договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги з ТОВ «Коллект центр», ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними договори про споживчий кредит від 15 вересня 2021 року, договір факторингу №10-02/2022-50 від 10 лютого 2022 року та договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10 березня 2023 року.

У відзиві на позов ТОВ «Коллект Центр» просило суд відмовити у задоволенні позову. Вказує на те, що ОСОБА_1 не надає жодних доказів на підтвердження заперечення факту використання одноразового ідентифікатора нею, і факт укладання нею з ТОВ «Мілоан» договору про споживчий кредит №100437873 від 15 вересня 2021 року, що свідчить про ніщо інше як спробу уникнути позивачем виконання взятого на себе зобов`язання. Крім того, позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своєї позиції, зокрема, але не виключно, довідки з банку про відсутність відкритих рахунків на ім`я ОСОБА_1 у відповідній банківській установі, банківську виписку по картковому рахунку позивача, з якої можна дійти висновку, що грошові кошти на таких рахунок не зараховувалися, докази виконання своїх зобов`язань за договором тощо.

ТОВ «Мілоан» у відзиві на позовну заяву просило суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відзив мотивовано тим, що кредитний договір укладався в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

Також зазначає, що спірний кредитний договір є вже другим, що укладено між позивачем та ТОВ «Мілоан», при цьому попередній договір позивачем виконано.

До укладення кредитного договору, позивачем складено та подано анкету-заяву на кредит. Верифікація позивача здійснена за допомогою системи BankID Національного банку України. Дані вказані заявником в анкеті-заяві співпадають з тими, які отримав відповідач з системи BankID НБУ, включаючи фінансовий номер телефону (на який відправляються паролі та ідентифікатори необхідні для входу в особистий кабінет та підписання договору).

Технологічно система BankID НБУ влаштована таким чином, що користувач (в даному випадку позивач), який запитує послугу на сайті надавача послуг (в даному випадку відповідача), обирає серед банків, що приєдналися до системи BankID НБУ, той банк, в якому він безпосередньо верифікований, є його клієнтом та має діючий договір, після чого проходить багатофакторну автентифікацію на сторінці обраного ним банку (що фактично релевантна автентифікації при доступі до управління карткою/рахунком за допомогою інтернет-банкінгу) та надає цьому банку згоду на передачу ідентифікаційних даних надавачу послуг (в даному випадку - відповідачу). Таким чином, банк-ідентифікатор зобов`язаний передавати відповідачу через систему BankID НБУ повні, достовірні і актуальні дані щодо позивача та переконатись, що саме позивач надає згоду на передачу своїх ідентифікаційних даних відповідачу. Вважає посилання позивачки, про те, що нею договір не укладався та не підписувався спростовується матеріалами справи. Також зазначає, що пеню необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами. Проценти за користування чужими коштами є платою саме за користування ними, а не санкцією за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання. Проценти не є пенею та не є компенсацією за порушення невиконання зобов`язання. Розмір зазначених процентів прописаний у кредитному договору (п.1.5, п.1.5.1 та п.1.6 та 2.2.3. кредитного договору).

Представником позивача адвокатом Головченком О.А. надано відповідь на відзив ТОВ «Мілоан», в якому він зазначає, що ТОВ «Мілоан» не надає жодних належних та допустимих доказів того, що саме він виконав взяті на себе зобов`язання, оскільки ТОВ «ФК «Елеєнс» здійснило перерахування кредитних коштів, то саме це товариство має заявляти відповідні вимоги до ОСОБА_1

ТОВ «Мілоан» вказує про вчинення сплати комісій за продовження строку кредитування, проте жодних належних доказів цій обставині не надає і не обґрунтовує. Разом з тим, ТОВ «Мілоан» не надано жодних доказів, що нараховані проценти є справедливими, що здійснювалось надання інших кредитних послуг, за які слід нараховувати комісії.

Інформація про посвідчення особи з системи НБУ - датована 31 серпня 2021 року, що за версією ТОВ «Мілоан» є доказом належної перевірки заявника. Однак, якщо погоджуватись з тим, що 31 серпня 2021 року укладалась інша кредитна угода, яка успішно виконана, виникає лише один висновок: усі перевірки, заповнення, надання документів, відкриття кабінету, тощо, могло здійснюватися не 15 вересня 2021 року, а 31 серпня 2021 року. До того ж, якщо погоджуватись з тим, що ОСОБА_1 сплачувала грошові кошти 20 жовтня 2021 року, 29 жовтня 2021 року та 15 листопада 2021 року, однак такі кошти не були належним чином обліковані, оскільки така відомість не містить в собі належну та достовірну інформацію про фактичні проведені розрахунки.

Стверджувати, що одноразовий ідентифікатор, він же пароль особистого кабінету був доступний лише особі, якій він направлявся не можливо, оскільки не підтверджується жодним документом. Отже, невідомою залишається особа, яка могла подати заяву, отримати одноразовий ідентифікатор, погодитись з умовами кредиту та підписати в електронній формі.

Також представником позивача - адвокатом Головченком О.А. надано відповідь на відзив ТОВ «Коллект Центр», в якій вказує, що позивачка не заперечує щодо природи, порядку укладення електронних договорів, однак посилається на те, що відповідач не надав належних допустимих та достатніх доказів того, що саме ОСОБА_1 уклала договір про споживчий кредит №100437873 від 15 вересня 2021 року.

У справі відсутні жодні докази того, що зі сторони кредитодавця відбулось підписання кредитного договору, як і відсутні докази підписання позивачкою. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву вказує про те, що позивачкою здійснено отримання кредитних коштів (тільки не зрозуміло які саме), проте чи є ці грошові кошти кредитними, та чи саме ТОВ «Мілоан» здійснювало їх перерахування відповідачем належними та допустимими доказами не доведено.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що факт укладення ОСОБА_1 кредитного договору підтверджується сукупністю досліджених судом доказів (анкетою-заявою, копією договору, довідкою ТОВ «Фк «Елаєнс», «скрінштом» з сайту Tengo). Спірний кредитний договір №100437873 було підписано ОСОБА_1 одноразовим електронним ідентифікатором V82740.

При укладенні спірного кредитного договору №100437873 позивачем здійснені дії, які чітко свідчать про її свідомий вибір щодо укладення договору. Без здійснення входу на сайт ТОВ «Мілоан», без його ідентифікації та верифікації та його платіжної картки, без підписання кредитного договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, укладення договору було б неможливе. ОСОБА_1 повідомила власні персональні дані, в тому числі реєстраційний номер облікової карти платника податків, адресу проживання, номер банківської карти, номер мобільного телефону. При цьому, жодними доказами не спростовано, що на номер мобільного телефону НОМЕР_1 не було отримано одноразового електронного ідентифікатора та з вказаного номера не підтверджено укладання договору, крім того, укладання договору підтверджено свідченнями свідка.

Окремо, суд наголосив, що позивач оспорює факт укладення кредитного договору, однак в прохальній частині просить суд визнати його недійсним, що не відповідає вимогам законодавства. До того ж, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17). Також суд виходив з того, що з поданої позовної заяви та долучених до неї доказів не вбачається жодної з умов, як підстави для визнання кредитного договору недійсним, позовні вимоги про недійсними договору факторингу та договору про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги є похідним, доказів неукладення спірного кредитного договору, суду також не надано, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Головченко О.А. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не звернув уваги на те, що ТОВ «Міолан», як фінансова установа, під час укладення спірного кредитного договору порушила права ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг банку, а також включило в договір умови, що відповідно до вимог ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів» є несправедливими. Так, пункти 1.6, 2.3.1.1. кредитного договору щодо встановлення відсотків за користування кредитом за кожен день прострочки є несправедливими та суперечать принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивача як споживача фінансових послуг, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Вказує на те, що належними та допустимим доказами, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, є виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Однак, у даній справі з огляду на платіжне доручення, на інформацію, яка викладена у спірному кредитному договорі - видача кредиту відбувалась, якщо відбувалась, поза межами банківського рахунку ТОВ «Міолан».

Крім того, ТОВ «Міолан» не повідомляв про зміну процентної ставки і не надав та не узгоджував з ОСОБА_1 новий графік платежів, а відтак наступний вигодонабувач має понести відповідні наслідки порушення прав споживачів і не має бути застосовано змінюваної процентної ставки. Заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Коллект Центр» складає 32 330,70 грн, яка суперечить п. 1.5. договору, де зазначено, що загальні витрати становлять 11 880 грн, які не є орієнтовними, тобто зміні не підлягає. Нарахування більшої суми ніж в п.1.5. кредитного договору є протиправним, несправедливою умовою. Викладення інформації в кредитному договорі, без визначення загальної вартості кредиту для споживача за різними процентними ставками - призвели до порушення прав споживача, а відтак такі умови не є справедливими і разом з тим це позбавляє права вимоги відповідачів з відповідними стягненнями з ОСОБА_1 .

Також судом першої інстанції належним чином не розглянута підстава звернення до суду щодо укладених договорів між ТОВ «Міолан», ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» щодо відступлення права вимоги. З наданих документів не вбачається перехід права вимоги (відступлення договором факторингу) від ТОВ «Міолан» до ТОВ «Вердикт Капітал» саме права вимог до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит №100437873 від 15 вересня 2021 року, а також від ТОВ «Вердикт Капітал» до ТОВ « Коллект Центр».

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Коллект Центр» просило рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що апеляційна скарга не містить належного правового обґрунтування щодо незаконності прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі.

ТОВ «Міолан» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відповідях на відзиви на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Головченко О.А. зазначав, що ТОВ «Міолан» та ТОВ «Коллект Центр» не довели належними та допустимими доказами ні обставин укладання кредитного договору, ні його виконання, ні перехід права вимоги.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справа вбачається і таке встановлено судом, що 15 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» на підставі анкети - заяви позичальника укладено договір про споживчий кредит №100437873, який підписано з використанням одноразового ідентифікатору V82740, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в розмірі 8000 грн, на строк 30 днів до 15 жовтня 2021 року, шляхом переказу на картковий рахунок (т. 1 а.с.35-39).

Згідно п. 6.1 Договору, цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний, зокрема, через сайт товариства та/або мобільний додаток чи інші засоби.

Цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (п. 6.5 Договору).

Довідка ТОВ «ФК «Елаєнс» видана ТОВ «Мілоан» на підставі договору №40484607_26/10/18-2 про надання послуг з переказу грошових коштів (переказу на картку), підтверджує успішну операцію, а саме проведення платежу 15 вересня 2021 року у сумі 8000 грн, з призначенням платежу: кошти згідно договору 100437873, відправлені на номер карти: НОМЕР_2 , банк картки отримувача: Oschadbank (а.с. 215).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору про споживчий кредит №100437873 укладкений між ТОВ «Міолан» та ОСОБА_1 від 15 вересня 2021 року, суд першої інстанції виходив з того, що факт укладення ОСОБА_1 кредитного договору підтверджується сукупністю досліджених судом доказів (анкетою-заявою, копією договору, довідкою ТОВ «Фк «Елаєнс», «скрінштом» з сайту Tengo). Спірний кредитний договір №100437873 було підписано ОСОБА_1 одноразовим електронним ідентифікатором V82740.

При укладенні спірного кредитного договору №100437873 позивачем здійснені дії, які чітко свідчать про його свідомий вибір щодо укладення договору. Без здійснення входу на сайт ТОВ «Мілоан», без його ідентифікації та верифікації та його платіжної картки, без підписання кредитного договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, укладення договору було б неможливе. ОСОБА_1 повідомила власні персональні дані, в тому числі реєстраційний номер облікової карти платника податків, адресу проживання, номер банківської карти, номер мобільного телефону.

З таким висновком суду колегія погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, щодо дійсності якого заперечує відповідач, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в статті 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням порядку, встановленого законом (стаття 78 ЦПК України).

Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою.

Як вбачається з матеріалів справи, для укладення договору ОСОБА_1 було заповнено анкету-заяву, в якій зазначено відомості: ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , номер паспорту НОМЕР_4 , адресу місця проживання: АДРЕСА_1 , номер мобільного телефону НОМЕР_1 .

Також, із «скріншоту» з сайту Tengo вбачається, що 15 вересня 2021 року о 15 год. 28 хв. на номер НОМЕР_1 ОСОБА_1 направлялось повідомлення, в якому містився одноразовий ідентифікатор V82740 (а.с. 224).

Крім того, аналогічна інформація міститься анкеті-заяві на кредит №102878706 від 31 серпня 2021 року, який позивачкою було погашено в повному розмірі. Особу ОСОБА_1 перевірено за системою BankID НБУ, що підтверджується інформацією від 31 серпня 2021 року (а.с. 227).

При укладенні спірного кредитного договору №100437873 позивачем здійснені дії, які чітко свідчать про її свідомий вибір щодо укладення договору. Без здійснення входу на сайт ТОВ «Мілоан», без його ідентифікації та верифікації та його платіжної картки, без підписання кредитного договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, укладення договору було б неможливе.

До того ж, ОСОБА_1 повідомила власні персональні дані, в тому числі реєстраційний номер облікової карти платника податків, адресу проживання, номер банківської карти, номер мобільного телефону. При цьому, жодними доказами не спростовано, що на номер мобільного телефону НОМЕР_1 не було отримано одноразового електронного ідентифікатора та з вказаного номера не підтверджено укладання договору.

Також, факт укладання договору було підтверджено донькою позичальниці - ОСОБА_2 , яка була допитана в якості свідка під час розгляду справи.

Отже, встановлене свідчить про те, що договір про споживчий кредит було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразових ідентифікаторів.

Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказані договори прирівнюється до укладених в письмовій формі.

За такого, колегія суддів вважає доведеним, що вказаний кредитний договір було підписано позичальником ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який був надісланий первісним кредиторам, на підтвердження чого у ідентифікаційній частині договору містяться коди ідентифікатори відповідача, що і є його безпосереднім підписом.

Доказів на спростування факту підписання ОСОБА_1 спірного договору до суду не надано.

За такого, доводи апеляційної скарги щодо не укладання спірного договору не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Також судом першої інстанції вірно зазначено, що визнання недійним кредитного договору з підстав його не укладення не є належним способом захисту (постанова Верховного Суду від 10 березня 2021 року справа №688/3874/18).

Доводи апеляційної скарги про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту видачі грошових коштів не заслуговують на увагу, оскільки підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою платіжної системи Fondi, в якій ТОВ Фінансова компанія «Елаєнс» повідомляє про успішний переказ грошових коштів ОСОБА_1 у сумі 8000 грн на номер картки НОМЕР_2 , який відбувся 15 вересня 2021 року згідно договору №100437873.

Посилання в апеляційній скарзі на встановлення в спірному договорі несправедливих умов договору щодо відсотків за користування кредитними коштами, зміни процентної ставки також не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки.

Так, за умовами договору про споживчий кредит№100437873 - сума (загальний розмір) кредиту становить 8 000 грн (п. 1.2.), кредит надається строком на 30 днів з 15.09.2021 року (строк кредитування) (п. 1.3.), термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 15.10.2021 (п.1.4.), комісія за надання кредиту: 880.00 грн, яка нараховується за ставкою 11.00% від суми кредиту одноразово (п. 1.5.1.).

Проценти за користування кредитом: 3 000.00 грн, які нараховуються за ставкою 1.25% від фактичного залишку кредиту за кожний день строку користування кредитом (п.1.5.2.). Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожний день користування кредитом (п. 1.6.).

Пунктом 1.5. Договору №100437873 передбачено, що загальні витрати Позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат Позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 3880 грн. в грошовому виразі та 12,184.00 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка), і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1-1.5.2 Договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту для Позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат Позичальника за кредитом складає 11 880 гривень. Загальні витрати Позичальника за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для Позичальника, а також строк кредиту розраховані виходячи з припущення, що Позичальник отримає кредитні кошти в день укладення цього договору, а строк кредитування залишиться не змінним та що Кредитодавець і Позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в цьому Договорі, зокрема Позичальник здійснить повне погашення заборгованості в термін, вказаний в п.1.4 Договору. Позичальник розуміє та погоджується, що наведені в цьому пункті показники не підлягають оновленню у випадку продовження Позичальником строку кредитування, часткового дострокового погашення заборгованості чи прострочення виконання ним зобов`язань.

Пунктом 2.2. врегульовано плату за кредитом, а саме: п.2.2.1. Позичальник сплачує Кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п 1.5.1.-1.5.2. Договору, в термін (дату) вказаний в п.1.4. У випадку якщо Позичальник продовжує строк кредитування вказаний в п.1.3 Договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п.1.5.2. або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6 Договору, в сумі та на умовах визначених п.2.3 Договору.

Згідно п. 2.2.2. нарахування Кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожний день користування, з урахуванням особливостей передбачених п.2.2.3 Договору.

Пункт 2.3. Договору №100437873 містить умови, на яких здійснюється пролонгація строку кредитування на пільгових або стандартних (базових) умовах, зокрема пунктом 2.3.1.1. Договору визначено порядок пролонгації на пільгових умовах, а саме: «Позичальник має право, неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що Кредитодавцем надана така можливість Позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством (далі - Правила), що розміщені на веб-сайті Товариства miloan.ua (далі Сайт Товариства) за посиланням https://miloan.ua/s/documents і є невід`ємною частиною цього Договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом Позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту.

Можливі періоди продовження строку кредитування, максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту наведені у таблиці нижче, з якої вбачається, що максимальний розмір комісії, відсоток від поточного залишку кредиту становить 3.00% при продовженні строку на 3 дні; 5.00% при продовженні строку на 5 днів; 10.00% при продовженні строку на 15 днів. Якщо Позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за ставкою визначеною п. 1.5.2 Договору.

Пунктом 2.3.1.2. Договору визначено порядок пролонгації на стандартних (базових) умовах, а саме: «Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у Позичальника відсутня заборгованість перед Кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту).

Якщо Позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6. Договору.

У випадку, якщо Позичальник протягом періоду на який продовжено строк кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах вчинить дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах, такі дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах.

Отже, сплата процентів за пролонгацію строку кредитування прямо передбачена умовами кредитного договору, з якими ознайомилась і погодилась ОСОБА_1 .

Таким чином, пункт 2.3. договору про споживчий кредит №100437873, підпункт 2.3.1.2. якого позивачка вважає таким, що не відповідає вимогам законодавства, встановлює умови пролонгації строку кредитування, тоді як міра відповідальності в розумінні статті 625 ЦК України передбачена розділом 4 «Відповідальність сторін», зокрема, пункт 4.2. Договору містить умови нарахування процентів за понад строкове користування кредитом за правом кредитора, передбаченим ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Отже, при виконанні умов, передбачених п. 2.3.1.2. Договору, відбувається пролонгація строку кредитування на час фактичного користування кредитом, але не більше 60 днів, тобто, тривалість строку кредитування змінюється, а відтак нарахування відсотків протягом пролонгованого строку є істотною умовою договору щодо користування грошовими коштами за плату, яка погоджена сторонами.

Крім того, згідно п. 4.2. Договору №100437873 у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України.

У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору. Отже, сторони погодили, що за користування кредитними коштами кредитором нараховуються відсотки за користування кредитом на весь період фактичного користування, в тому числі і у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання за ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про некоректну інформацію щодо розміру загальної вартості кредиту, оскільки умовами кредитного договору визначено орієнтовні витрати за кредитом, виходячи з належного виконання позичальником умови договору в строк, передбачений п.1.4. договору про споживчий кредит, а саме: 30 днів, без його пролонгації.

Як встановлено ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами, неодноразово здійснюючи пролонгацію з власної ініціативи, а також відбувалась автопролонгація строку кредитування на 60 днів шляхом фактичного користування кредитними коштами, відповідно в залежності від цих обставин розмір загальної вартості кредиту змінювався. Якщо договір прямо передбачає нарахування процентів за користування коштами у період пролонгації чи у випадку прострочення, такі проценти є правомірними.

ОСОБА_1 погодилась зі своєї сторони на такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Отже умови договору, в тому числі і щодо сплати відсотків, є обов`язковими для виконання позичальником.

Підписавши кредитний договір, позичальник погодилася з усіма його умовами, зокрема, й щодо сплати процентів, розмір яких визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору. Позивачка мала можливість не вступати у кредитні відносини із товариством, якщо дійсно вважав певні умови договору несправедливими. Натомість, ОСОБА_1 погодилася, зі своєї сторони, на такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень, визнаючи його умови, в тому числі і щодо пролонгації строку кредитування.

Що стосується висновку суду про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договору факторингу №10-02/2022-50 від 10 лютого 2022 року та договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10 березня 2023 року, то колегія суддів погоджується з таким висновком, огляду на наступне.

Так, з матеріалів справ вбачається, що 10 лютого 2022 року між ТОВ «Міолан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №10-02/2022-50, за умовами якого ТОВ «Міолан» відступило право вимоги за договором про споживчий кредит №100437873 від 15 вересня 2021 року ТОВ «Вердикт Капітал» (а.с.42).

В подальшому, 10 березня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір №10-03/2023/01 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за яким до ТОВ «Коллект Центр» перейшло право вимоги за договором про споживчий кредит, укладеним ОСОБА_1 15 вересня 2021 року (а.с.30).

У частині першій статті 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, а саме, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Згідно з пунктом першим частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

За статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частини перша та друга статті 203 ЦК України).

Обґрунтовуючи підстави позову в цій частині, ОСОБА_1 посилалася на те, що між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» 10 лютого 2022 року було укладений саме договір відступлення права вимоги, а не договір факторингу. Вважає, що ТОВ «Вердикт Капітал» не набув права вимоги відносно боргу позивачки та не міг здійснити укладання договору №10-03/2023/1 про відступлення прав вимоги від 10 березня 2023 року з ТОВ «Коллект Центр», що в свою чергу позбавляє останнього на права вимоги до ОСОБА_1 за договором відступлення права вимоги.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово формулювала правовий висновок щодо критеріїв розмежування договору факторингу та договору відступлення права вимоги (цесії).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону № 2664-III.

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені в статті 6 Закону № 2664-III.

Крім того, в постанові від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-III умови; 5) мета договору полягає в наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

За договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту в розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).

Така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена в твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує в собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106).

Водночас, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року в справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22).

Як встановлено судом, оспорюваний договір факторингу укладено з ТОВ «Вердикт Капітал», яке є фінансовою установою та мало право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, могло надавати фінансові послуги, зокрема факторингу, а відтак посилання на те, що ТОВ «Вердикт Капітал» не набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит від 15 вересня 2021 року є необґрунтовані.

Крім того, наведені підстави позову стосуються незгоди ОСОБА_1 щодо нарахування кредитної заборгованості ТОВ «Вердикт Капітал» у розмірі 4412,80 грн, проте не можуть бути підставою для визнання договорів факторингу та відступлення прав вимоги недійсними з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 15 вересня 2022 року в справі № 910/12525/20, від 22 травня 2024 року в справі № 754/8750/19 визначила, що сам собою факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме в такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

У постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 639/4836/17, від 07 лютого 2024 року в справі № 761/5658/18, від 08 січня 2025 року в справі № 752/6361/21, від 18 грудня 2024 року в справі № 758/4172/21 та інших зроблено висновок про те, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам собою факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Отже, наведене свідчить про відсутність підстав для визнання недійсними договору факторингу №10-02/2022-50 від 10 лютого 2022 року та договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10 березня 2023 року.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження переходу прав вимоги за договорами факторингу та договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги стосовно договору про споживчий кредит від 15 вересня 2021 року не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи Актами приймання-передачі, Реєстрами боржників та квитанція про сплату коштів.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Головченком Олександром Андрійовичем - залишити без задоволення.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2025 року.