ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 522/99/20

провадження № 61-12380св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Альфа Банк» (після зміни назви - Акціонерне товариство «Сенс Банк»),

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє як законний представник ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк», в інтересах якого діє адвокат Борщенко Костянтин Юрійович, на рішення Приморського районного

суду м. Одеси від 19 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Бондара В. Я., та постанову Одеського апеляційного суду від 13 липня 2023 року, ухвалену колегією у складі суддів: Дришлюка А. І., Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д.,у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє як законний представник ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року Акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - АТ «Альфа Банк»), яке змінило назву на АТ «Сенс Банк», звернулося з позовом до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , яка діє як законний представник ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову АТ «Альфа Банк» зазначало, що є власником квартири АДРЕСА_1 , попереднім власником квартири була ОСОБА_2 .

Вказану квартиру 16 грудня 2019 року АТ «Альфа Банк» набуло у власність шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання відповідно до умов іпотечного договору від 3 квітня 2008 року.

У квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_1 і малолітня ОСОБА_3 , при цьому місце проживання дитини зареєстровано після укладення іпотечного договору. Подальше проживання відповідачів у квартирі та відмова добровільно її звільнити перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися нерухомим майном.

За таких обставин АТ «Альфа Банк» просило визнати ОСОБА_1 та малолітню ОСОБА_3 такими, що втратилиправо користування квартирою

АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня

2020 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, набуваючи право власності на спірне майно, був обізнаний про проживання в ньому відповідачів, які не мають іншого житла, тому його право на нерухоме майно не може бути захищено шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, які внаслідок задоволення позову стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням обставин справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на законних підставах постійно проживали у спірній квартирі і зареєстровані в ній, наявність у них іншого житла позивачем не доведена, тому констатував, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з місцем проживання і спірна квартира є їхнім житлом у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Місцевий суд вважав, що підстава, на якій зареєстровано місце проживання малолітньої ОСОБА_3 у спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому дитина набула право користування цим житлом. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Постановою Одеського апеляційного суду від 13 липня 2023 року апеляційну

скаргу АТ «Альфа Банк» задоволено частково, змінено рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2020 року шляхом доповнення його мотивувальної частини.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в його мотивувальній частині, врахував, що ОСОБА_2 отримала кредит для часткової оплати вартості спірної квартири, яку в подальшому було передано в іпотеку банку. Оскільки попередній власник квартири набула право власності на квартиру 3 квітня 2008 року частково за власні кошти та частково за кредитні, суд дійшов висновку про те, що відповідачі не можуть бути виселені з квартири без надання їм іншого житла.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, суд зауважив, що іпотечним договором не передбачено обмежень прав іпотекодавця користування житловим приміщенням та/або реєстрації в ньому. Добровільне звільнення ОСОБА_1 іпотечної квартири, на думку суду, демонструє певну добросовісність поведінки сторони, проте не позбавляє наданих законом гарантій щодо осіб, які можуть бути виселені з майна, що є предметом іпотеки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

15 серпня 2023 року АТ «Сенс Банк», в інтересах якої діє адвокат Борщенко К. Ю., подало касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси

від 19 листопада 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 липня 2023 року, повний текст якої складено 21 липня 2023 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, судом апеляційної інстанції не враховані умови іпотечного договору та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19, та Верховного Суду, викладені у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18.

Заявник вважає, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку є відмінним

від виселення. Реєстрація місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відбулась після укладення іпотечного договору, при цьому відповідачі у квартирі не проживають, що підтверджується довідкою ТОВ «Берег Жилсервіс» від 31 серпня 2020 року.

Право власності банку на квартиру не може бути обтяжено формальною реєстрацією відповідачів, які не реалізували право на проживання у ній, при цьому в квартирі відсутні речі відповідачів, а аварійний стан майна виключає можливість проживання в ньому. Також в матеріалах справи відсутні докази перебування ОСОБА_3 на території України, при цьому її батьку належить інше нерухоме майно.

Заявник наголошує, що відповідачі не надали суду допустимих та достатніх доказів, які б підтвердили потенційну необхідність реалізації права на житло або права користування квартирою

АДРЕСА_1 .

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 4 вересня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику п`ять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків, які у встановлений судом строк заявник усунув.

Ухвалою Верховного Суду від 6 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року

у справі № 361/4481/19 та у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року

у справі № 182/7347/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України).

Інші учасники справи не скористались правом на подання до суду заперечень щодо змісту й вимог касаційної скарги, відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не направили.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що АТ «Альфа Банк», яке змінило

назву на АТ «Сенс Банк», є власником квартири

АДРЕСА_1 загальною площею 216,5 кв.м, житловою

площею 129,2 кв.м.

Підставою виникнення права власності є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 3858, видане 30 вересня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А. Е.

У зазначеній квартирі зареєстрована з 14 травня 2010 року ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ; а з 19 січня 2011 року - ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що спірна квартира попереднім власником ( ОСОБА_2 ) придбана частково за рахунок кредитних коштів відповідно до умов кредитного договору № 800003541, укладеного 3 квітня

2008 року ОСОБА_2 та ЗАТ «Альфа Банк».

З метою належного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 3 квітня 2008 року ОСОБА_2 та ЗАТ «Альфа Банк» укладено іпотечний договір № 800003541-И, за умовами якого в іпотеку передано квартиру

АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

(частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).

Звертаючись з позовом, банк посилався на те, що він як новий власник спірної квартири, право власності на яку набуто на підставі іпотечного договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, не може належним чином користуватися та розпоряджатися такою квартирою, оскільки у ній проживають та зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , тому просив визнати останніх такими, що втратили право користування квартирою

АДРЕСА_1 , а також зняти їх з реєстраційного обліку.

Верховний Суд зауважує, що при розгляді питання про припинення права користування житловим приміщенням необхідно брати до уваги, що позбавлення такого права по суті буде мати наслідком виселення, а тому дослідженню підлягають як формальні підстави позбавлення права користування, передбачені Житловим кодексом України (далі - ЖК України), так і підстави виселення особи з житлового приміщення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частина перша, третя статті 47 Конституції України).

Частиною четвертою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України.

За загальним правилом, визначеним частиною другою статті 109 ЖК України, громадянам, яких виселяють з житлових приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності

1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК України, зокрема, статтю 109 викладено у новій редакції та в частині другій цієї статті, як виключення, спростовано зазначене загальне правило для громадян, яких виселяють при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК України.

Отже, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц зроблено висновок про те, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою

статті 109 ЖК України, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При зверненні стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотримання передбаченої

у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій

статті 109 ЖК України процедури в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 зроблено правовий висновок про те, що в разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, неможливо виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановивши, що спірне нерухоме майно ОСОБА_4 придбала не лише за кредитні кошти, а також за особисті кошти, суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував наведений правовий висновокВерховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду та правильно застосував до спірних правовідносин положення частини другої статті 109 ЖК України.

При цьому Верховний Суд звертає увагу, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, при цьому кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України).

Касаційний суд враховує, що позивач не обґрунтував позов наявністю у відповідачів іншого постійного місця проживання, при цьому не просив їх виселити у будь-яке інше житлове приміщення.

Водночас слід зауважити, що саме позивач повинен був довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відтак безпідставними є доводи заявника про те, що відповідачі не надали суду допустимі та достатні докази, які підтвердили потенційну необхідність у реалізації права на житло або права користування житловим приміщенням.

Вказаний висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 344/5278/13.

Варто звернути увагу на те, що позивач мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності повинен був усвідомлювати, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 мають зареєстроване місце проживання в ній. При цьому підстави, на яких зареєстровано їх місце проживання, у судовому порядку не оспорені і в позові банк не обґрунтував його підстави реєстрацією місця проживання відповідачів з порушеннями вимог закону чи іпотечного договору.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що добровільне звільнення ОСОБА_1 житлового приміщення демонструє певну

добросовісність її поведінки та не позбавляє наданих законом гарантій. При цьому колегія суддів критично оцінює доводи заявника про те, що відповідач не користується та не висловлює бажання користуватися спірною квартирою, оскільки вони не узгоджуються з твердженням заявника про те, що аварійний стан майна виключає можливість проживання в ньому.

Крім того, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень і доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази проживання ОСОБА_3 на території України, а також наявності у її батька майнових прав на інше нерухоме майно, оскільки станом на день звернення з позовом вона була малолітньою особою та не могла самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою позбавлення її права користування цим житлом. Наявність у батька ОСОБА_3 права власності на інше нерухоме майно також не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав на квартиру.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 27 червня 2019 року

у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц,

від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 .

Також підлягають відхиленню посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 та у постанові Верховного Суду

від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що встановлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.

Так, у справі № 182/7347/18 спір виник між власником житлового будинку, який є одночасно і його користувачем, та особами, які не зареєстровані у ньому, але тимчасово користуються зазначеним нерухомим майном за попередньою домовленістю з власником про управління житлом на час його відсутності у зв`язку з тимчасовим його проживанням за кордоном.

У справі № 361/4481/19 спір виник між новим кредитором за кредитним договором, який є іпотекодержателем за іпотечним договором, що набув право власності у позасудовий спосіб, та особою, яка не є колишнім власником майна або позичальником за кредитним договором, і реєстрація місця проживання особи у будинку була проведена з порушенням вимог закону та іпотечного договору.

У справі, що переглядається, підстави, на яких місце проживання відповідачів зареєстровано у спірній квартирі, в судовому порядку не оспорені і позов банк не обґрунтовував порушеннями вимог закону та іпотечного договору при реєстрації їх місця проживання.

Отже підстави, якими обґрунтовані позовні вимоги, та обставини, встановлені судами, у наведених заявником постановах та у справі, що переглядається, не є подібними.

Посилання заявника на необхідність врахування умов іпотечного договору, що покладають на іпотекодавця обов`язок погоджувати з іпотекодержателем передачу предмета іпотеки у користування, найм та інше, безпідставне, оскільки такими підставами позов не обґрунтований і відповідні обставини суди попередніх інстанцій не встановлювали та не перевіряли.

Ураховуючи викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанцій у частині, залишеній без змін апеляційним судом, та постанова апеляційного суду ухвалені без додержанням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Підстав для виходу за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Встановивши відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанцій у частині, залишеній без змін апеляційним судом, та постанови апеляційного суду в межах підстав касаційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції у відповідній частині та постанова суду апеляційної інстанції - залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк», в інтересах якої діє адвокат Борщенко Костянтин Юрійович, залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2020 року у частині, залишеній без змін апеляційним судом, та постанову Одеського апеляційного суду від 13 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська