ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8933/25 Справа № 205/4946/25 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів: Єлізаренко І.А., Макарова М.О.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Монтажно-будівельна компанія Сінергія»

на рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 24 червня 2025 року

та на додаткове рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 03 липня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Монтажно-будівельна компанія Сінергія», третя особа, що не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Монтажно-будівельна компанія Сінергія» (далі ТОВ «Монтажно-будівельна компанія Сінергія»), третя особа, що не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 05 грудня 2024 року в місті Дніпрі на перехресті нерівнозначних доріг пр. Сергія Нігояна та вул. Андрія Гулого-Гуленко, водій ОСОБА_2 , рухаючись на автомобілі марки «Mercedes-Benz», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , по другорядній дорозі не надав дорогу автомобілю марки «Mitsubishi Lancer», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та скоїв з ним зіткнення.

Позивачка зазначала, що ОСОБА_2 працює водієм у ТОВ «Монтажно-будівельна компанія «Сінергія», про що сам ОСОБА_2 зазначив у своїх письмових поясненнях під час складання стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення. Автомобіль марки «Mercedes-Benz», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить ТОВ «Монтажно-будівельна компанія «Сінергія», про що зазначено у додатку до схеми ДТП.

Відповідно до висновку № 10116 від 31 грудня 2024 року експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ складеного судовим експертом ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 781 293,09 грн., вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер VIN: НОМЕР_3 , пошкодженого внаслідок ДТП становить 359 143,33 грн., ринкова вартість вказаного автомобіля в пошкодженому стані після ДТП становить 55 477,60 грн. Вартість матеріального збитку визначено такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження оскільки вартість відновлювального ремонту КТЗ не менша за його ринкову вартість.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у страховій компанії ПрАТ «Арсенал Страхування», поліс № 220889006, якою 11 березня 2025 року, здійснено виплату позивачу страхового відшкодування в сумі 158 500,00 грн. Оскільки вартість матеріального збитку, визначена у висновку експерта, дорівнює ринковій вартості автомобіля станом до настання ДТП та становить 359 143,33 грн., страховиком виплачено за цим страховим випадком позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 158 500,00 грн., залишкова вартість автомобіля після ДТП становить 55 477,60 грн., що також підтверджується договором купівлі-продажу автомобіля від 28 березня 2025 року, у зв`язку з чим, відповідно до статті 1194 ЦК України відповідач має сплатити на користь позивача різницю між вартістю залишків автомобіля, а саме: 359 143,33 грн. 158 500,00 грн. 55 477,60 грн. = 145 165,73 грн.

Також, позивач через фізичні страждання, які виразились у відчуттях фізичного болю через отримані нею забиття гомілок та які тривали з 05 грудня 2024 року і протягом майже трьох тижнів, та душевні страждання, які виразились у відчутті втрати можливості користуватись своєю власністю і необхідності значних змін у звичайному побуті та які тривають з 05 грудня 2024 року до теперішнього часу, спричинили позивачу моральну шкоду, яку, враховуючи складові моральної шкоди та тривалість страждань позивач оцінює не менше ніж в розмірі 5 000,00 грн.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 145 165,73 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн., а також судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1 201,32 грн., витрат на проведення судової експертизи в розмірі 6 600,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Рішенням Новокодацького районного суду міста Дніпра від 24 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Монтажно-будівельна компанія Сінергія» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 145 165,73 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Новокодацького районного суду міста Дніпра від 03 липня 2025 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Добринь Я.О. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Монтажно-будівельна компанія Сінергія» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

У поданій 23 липня 2025 року апеляційній скарзі ТОВ «Монтажно-будівельна компанія Сінергія», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати основне та додаткове рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що особа, яка винна у вчиненні ДТП повинна відшкодовувати завдані збитки.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просила її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Добринь Я.О. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Представник відповідача та третя особа у судове засідання не з`явилися, були належним чином завчасно повідомлені про час та місце слухання даної справи апеляційним судом.

10 жовтня 2025 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника відповідача адвоката Дробот Є.С. про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що з 13 жовтня 2025 року по 17 жовтня 2025 року він перебуває у незапланованому відрядженні.

В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі Смірнова проти України).

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Колегія суддів звертає увагу, що доказів щодо перебування у незапланованому відрядженні в обґрунтування поданого клопотання адвокатом Дроботом Є.С. не було надано.

Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог пункту 11 частини третьої статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду даної справи без участі належним чином повідомлених учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 грудня 2024 року 07 год. 40 хв. в місті Дніпрі на перехресті нерівнозначних доріг пр. Сергія Нігояна та вул. Андрія Гулого-Гуленко, водій ОСОБА_2 , рухаючись на автомобілі марки «Mercedes-Benz», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , по другорядній дорозі, яка позначена дорожнім знаком 2.1, не надав дорогу автомобілю марки «Mitsubishi Lancer», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який наближався до перехрестя по головній дорозі, та скоїв з ним зіткнення та внаслідок ДТП спричинена матеріальна шкода.

Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2025 року у справі № 205/17716/24 встановлено, що ОСОБА_2 порушив пункт 16.11 ПДР України та його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу на користь держави в сумі 850,00 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2025 року щодо ОСОБА_2 за статтею 124 КУпАП залишено без змін. Постанова набрала законної сили 25 лютого 2025 року.

ОСОБА_2 на момент ДТП здійснював керування транспортним засобом марки «Mercedes-Benz», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на виконання умов договору підряду від № 15/10/24 від 15 жовтня 2024 року, який було укладено між таким водієм та ТОВ «Монтажно-будівельна компанія «Сінергія».

Відповідальність власника транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Монтажно-будівельна компанія Сінергія» на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «Арсенал Страхування».

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до висновку № 10116 від 31 грудня 2024 року експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ складеного судовим експертом ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 781 293,09 грн., вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер VIN: НОМЕР_3 , пошкодженого внаслідок ДТП становить 359 143,33 грн., ринкова вартість вказаного автомобіля в пошкодженому стані після ДТП становить 55 477,60 грн.

Судом також встановлено, що 11 березня 2025 року позивачкою отримана виплата страхового відшкодування в розмірі 158 500,00 грн., що підтверджується випискою по картці ОСОБА_1 .

Задовольняючи частково позові вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки транспортний засіб марки «Mitsubishi Lancer», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок ДТП вважається фізично знищеним, то позивачка має право на відшкодування шкоди у вигляді різниці між вартістю цього автомобіля до та після ДТП за вирахуванням сплаченого їй страхового відшкодування. При цьому, матеріали справи містять належні та допустимі докази щодо вартості належного позивачці транспортного засобу до та після ДТП.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22 ЦК України). Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша та друга статті 1166 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020року.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

Згідно з пунктом 30.2 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним.

Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Отже, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21 липня 2022року у справі № 752/13375/19.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів даної справи вбачається, що власником транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , є саме ТОВ «Монтажно-будівельна компанія «Сінергія».

На момент ДТП 05 грудня 2024 року вказаним транспортним засобом керував ОСОБА_2 , який згідно його особистих письмових пояснень, що ним були надані працівникам поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху стосовно вказаної ДТП, прямо зазначив, що працює на ТОВ «Монтажно-будівельна компанія «Сінергія».

Також у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував обставину виконання на момент ДТП ОСОБА_2 , як підрядником, своїх зобов`язань за підрядним договором, вказавши, що на момент такої події між водієм та відповідачем існували, у зв`язку із укладеним договором підряду № 15/10/24 від 15 жовтня 2024 року, цивільно-правові відносини, а не трудові.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позов пред`явлено до належного відповідача, оскільки обов`язок відшкодувати завдану шкоду, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, виникає в силу вимог ч.2 ст. 1172 ЦК України, саме у замовника, який в даному випадку є як власником автомобіля, так і замовником за договором підряду.

Суд звертає увагу, що з правила, визначеного ч.2 ст. 1172 ЦК України, стосовно відповідальності замовника винятків (наприклад покладання договором обов`язку відшкодувати шкоду на підрядника) матеріальним законом не передбачено.

Відтак безпідставними є доводи сторони відповідача про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки такі доводи суперечать вказаним нормами цивільного законодавства.

Встановлено, що вартість ремонту пошкодженого транспортного засобу марки «Mitsubishi Lancer», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , перевищує вартість цього транспортного засобу до ДТП.

Відповідно до висновку № 10116 від 31 грудня 2024 року експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ складеного судовим експертом ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 781 293,09 грн., вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля «Mitsubishi Lancer», д/н НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер VIN: НОМЕР_3 , пошкодженого внаслідок ДТП становить 359 143,33 грн., ринкова вартість вказаного автомобіля в пошкодженому стані після ДТП становить 55 477,60 грн. Вартість матеріального збитку визначено такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження оскільки вартість відновлювального ремонту КТЗ не менша за його ринкову вартість.

Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування певних стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає відповідний розподіл та покладання тягаря доказування на сторони певним чином. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки вартість матеріального збитку, визначена у висновку експерта, дорівнює ринковій вартості автомобіля станом до настання ДТП та становить 359 143,33 грн., страховиком виплачено за цим страховим випадком позивачу суму страхового відшкодування у розмірі 158 500,00 грн., залишкова вартість автомобіля після ДТП становить 55 477,60 грн., що також, підтверджується договором купівлі-продажу автомобіля від 28 березня 2025 року, у зв`язку з чим, відповідно до статті 1194 ЦК України відповідач має сплатити на користь позивачки таку різницю між вартістю ТЗ до та після ДТП з врахуванням сум страхової виплати, а саме: 359 143,33 грн. (вартість ринкова до ДТП) 158 500,00 грн. (страхове відшкодування) 55 477,60 грн. (вартість залишків після ДТП) = 145 165,73 грн.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що означена ринкова вартість транспортного засобу є завищеною, оскільки такі твердження фактично ґрунтуються на посилання у мережі Інтернет щодо продажу автомобілів аналогічних марок та моделі.

Будь-яких інших доказів, які б відповідали критеріям достатності та належності, і що б спростовували зміст висновку № 10116 від 31 грудня 2024 року експертного автотоварознавчого дослідження суду з боку відповідача не подано, що є його процесуальним обов`язком.

Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

Щодо тверджень відповідача про необґрунтованість стягнення моральної шкоди.

Відповідно до статті 23 ЦК України кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою зокрема щодо членів її сім`ї.

За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено відшкодування юридичною або фізичною особою шкоди, завданої їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не визнається володільцем джерела і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляла джерелом підвищеної небезпеки в силу виконання своїх трудових (службових) обов`язків перед володільцем джерела підвищеної небезпеки. Проте якщо громадянину було заборонено управляти джерелом, а він без дозволу скористався ним в особистих цілях, таке діяння вважатиметься неправомірним заволодінням і на нього буде покладено обов`язок відшкодовувати шкоду згідно зі статтею 1187 ЦК України.

Якщо власник передає транспортний засіб іншій особі в технічне управління без належного правового оформлення, то суб`єктом відповідальності є власник транспортного засобу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець.

Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Виняток із загального правила, визначеного частиною другою статті 1187 ЦК України, викладено у частинах третій та четвертій цієї статті, відповідно до яких особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах; якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Зі свого боку, фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника фактичного завдавача шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника (див. постанову Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 490/898/16-ц).

У відзиві на позовну заяву представник відповідача визнав обставину виконання на момент ДТП ОСОБА_2 , як підрядником, своїх зобов`язань за підрядним договором, вказавши, що на момент такої події між водієм та відповідачем існували, у зв`язку із укладеним договором підряду № 15/10/24 від 15 жовтня 2024 року, цивільно-правові відносини, а не трудові.

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин, підставами для відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та, надавши належну правову оцінку обставинам завдання шкоди, а також глибині моральних страждань, завданих позивачці, виходячи з принципів розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення її позову та стягнення з ТОВ «Монтажно-будівельна компанія Сінергія» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн.

Щодо оскарження додаткового рішення.

Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

У відповідності до статті 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15, провадження № 14-280цс18).

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ТОВ «Монтажно-будівельна компанія Сінергія» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.

Решта доводів, приведених в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Монтажно-будівельна компанія Сінергія» залишити без задоволення.

Рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 24 червня 2025 року та додаткове рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 03 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 14 жовтня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 16 жовтня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.О. Макаров