Дата документу 08.10.2025 Справа № 331/6836/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/6836/24 Головуючий у 1 інстанції Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/1406/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізького національного університету про визнання протиправним, скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Олександрівського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Запорізького національного університету про визнання протиправним, скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначено, що на підставі наказу ЗНУ від 31.03.2023 р. № 449-с за результатами конкурсних вступних іспитів, ОСОБА_1 був зарахований до аспірантури ЗНУ за рахунок коштів юридичних чи фізичних осіб (на умовах контракту) на очну денну форму навчання терміном на чотири роки з 01.04.2023 р. по 31.03.2027 р., спеціальність: 073 менеджмент. Наказом ЗНУ від 07.06.2024 р. № 868-с «Про відрахування з аспірантури» ОСОБА_1 був відрахований з 07.06.2024 р. з аспірантури ЗНУ за невиконання індивідуального навчального плану здобувача третього рівня вищої освіти ступеня доктора філософії, який має академічну заборгованість за результатами зимової заліково-екзаменаційної сесії 2023/2024 навчального року та не ліквідував її в установлені терміни. Вважає, що його відрахування з аспірантури відбулося з порушенням вимог діючого законодавства, індивідуальний план був виконаний, таким чином наказ про відрахування повинен бути скасований. Заповнений атестаційний лист річної атестації у випадку позитивного рішення щодо атестації науковим керівником, кафедрою та атестаційною комісією слугує підставою для видання наказу ректора про переведення аспіранта на наступний рік навчання. Наказом ЗНУ від 29.03.2024 р. № 541-с «Про переведення аспірантів і докторантів на наступний рік навчання», відповідно до Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах), затвердженого Постановою КМУ від 23.03.2016 № 261 (зі змінами), та результатами атестації аспірантів і докторантів, ОСОБА_1 був переведений на другий рік навчання. Отже, ним був виконаний індивідуальний навчальний план та індивідуальний план наукової роботи. Крім того, відрахування відбувалося без відповідних погоджень з порушенням вимог діючого законодавства.

Просив суд:

визнати протиправним та скасувати наказ в.о. ректора ЗНУ М. Фролова від 07.06.2024 року № 868-с «Про відрахування з аспірантури ЗНУ» щодо відрахування ОСОБА_1 з 07.06.2024 року з аспірантури ЗНУ за невиконання індивідуального навчального плану третього рівня вищої освіти ступеня доктора філософії;

зобов`язати уповноважених осіб ЗНУ поновити ОСОБА_1 у складі здобувачів вищої освіти ЗНУ третього освітньо-наукового рівня (PhD, доктор філософії, аспірант) в аспірантурі (включаючи допуск до освітнього процесу після завершення строку переривання навчання) на очну денну контрактну форму навчання;

судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2025 року відмовлено в позові.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги наявність порушень у процедурі погодження відрахування, не встановив чи дійсно в університеті працює Система електронного забезпечення навчання ЗНУ - Moodlе, не звернув увагу, що ОСОБА_1 реалізована наукова частина індивідуального навчального плану аспіранта.

11 липня 2025 року від представника запорізького національного університету - Гречковського Д.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , всупереч укладеному між сторонами договору про підготовку аспіранта, не виконав зобов`язання без поважних причин, а саме не виконав індивідуальний навчальний план здобувача третього рівня вищої освіти ступеня доктора філософії, внаслідок чого його було відраховано з аспірантури університету на підставі договору про підготовку аспіранта.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 за результатами конкурсних вступних іспитів зараховано до аспірантури Запорізького національного університету за рахунок коштів юридичних чи фізичних осіб (на умовах контракту) на очну денну форму навчання терміном на чотири роки з 01.04.2023 року по 31.03.2027 року, спеціальність: 073 Менеджмент, що підтверджується витягом із наказу в.о. ректора Запорізького національного університету Фролова М. № 449-с від 31.03.2023 року.

31.03.2023 року між Запорізьким національним університетом та ОСОБА_1 було укладено договір № 104/2023-а про підготовку здобувача вищої освіти ступеня доктора філософії в аспірантурі Запорізького національного університету за рахунок коштів фізичної (юридичної) особи.

Відповідно до п. 8.2 договору, здобувач зобов`язаний виконувати освітньо-наукову програму, індивідуальний навчальний план та науковий план роботи та досягати визначених освітньо-науковою програмою результатів навчання.

Згідно із п. 13.4 договору, здобувач може бути відрахований із закладу з підстав, визначених статтею 46 Закону України «Про вищу освіту», Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах) від 23 березня 2016 р. № 261, в тому числі за порушення умов договору.

Наказом в.о. ректора Запорізького національного університету Фролова М. № 20 від 24.01.2024 року «Про проведення атестації аспірантів і докторантів» вирішено, зокрема: 1. Провести весняну атестацію аспірантів і докторантів усіх років навчання (з можливістю застосування дистанційних технологій): 1.1. у наукових керівників, на засіданнях кафедр та рад факультетів - з 25 січня по 09 лютого 2024 року; 1.2. на засіданнях атестаційної комісії - з 12 по 16 лютого 2024 року.

Згідно із атестаційним листом аспіранта ОСОБА_1 , пункт 1 «Хід складання екзаменів та заліків (за весь період навчання) є незаповненим, пункт 6 «Атестація аспіранта науковим керівником» містить: атестацію пройшов успішно; пункт 7 «Рішення кафедри Інформаційної економіки, підприємництва та фінансів з питання атестації» містить: затвердити звіт аспіранта, атестувати (Протокол засідання кафедри № 11 від 01.02.2024 р.); Рішення Вченої ради Інженерного навчально-наукового інституту ім. Ю.М. Потебні ЗНУ з питання атестації: затвердити звіт, атестувати (Протокол засідання Вченої ради ІННІ ім. Ю.М. Потебні ЗНУ № 7 від 08.02.2024 р.); рішення атестаційної комісії: атестувати.

Відповідно до витягу із залікової відомості «Практичний курс іноземної мови (англ.) для викладача-дослідника» від 13.02.2024 року та витягу із залікової відомості «Філософія наукової свідомості» від 15.02.2024 року, ОСОБА_1 (спеціальність 073 Менеджмент): сума балів - 0; залік/оцінка - незараховано.

06.06.2024 р. було підготовлено службове подання проректора з наукової роботи ОСОБА_2 про відрахування аспірантів за невиконання індивідуального навчального плану аспіранта здобувачів третього рівня вищої освіти ступеня доктора філософії, які мають академічну заборгованість за результатами зимової заліково-екзаменаційної cecii 2023/2024 навчального року, та не ліквідували її в установлені терміни. Службове подання погоджене головою Наукового товариства студентів, аспірантів i докторантів Запорізького національного університету відповідно до п. 7 ст. 41 Закону України «Про вищу освіту».

Відповідно до витягу із наказу в.о. ректора Запорізького національного університету Фролова М. № 868-с від 07.06.2024 року, ОСОБА_1 , аспіранта 2 року очної денної контрактної форми навчання (спеціальність 073 Менеджмент, науковий керівник - ОСОБА_3 ) відраховано з 07.06.2024 року з аспірантури Запорізького національного університету за невиконання індивідуального навчального плану здобувача третього рівня вищої освіти ступеня доктора філософії, який має академічну заборгованість за результатами зимової заліково-екзаменаційної сесії 2023/2024 навчального року та не ліквідував її в установлені терміни.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно із статтею 53 Конституції України кожен має право на освіту.

Право на освіту закріплене у статті 2 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої нікому не може бути відмовлено у праві на освіту.

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України від 01 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1556-VII) право на вищу освіту гарантується незалежно від віку, громадянства, місця проживання, статі, кольору шкіри, соціального і майнового стану, національності, мови, походження, стану здоров`я, ставлення до релігії, наявності судимості, а також від інших обставин. Ніхто не може бути обмежений у праві на здобуття вищої освіти, крім випадків, встановлених Конституцією та законами України.

Здобувачі вищої освіти - особи, які навчаються у вищому навчальному закладі на певному рівні вищої освіти з метою здобуття відповідного ступеня і кваліфікації (пункт 11 частини першої статті 1 Закону № 1556-VII).

За змістом частини шостої статті 5 Закону № 1556-VII особа має право здобувати ступінь доктора філософії під час навчання в аспірантурі (ад`юнктурі).

Згідно з частиною другою статті 5 Закону № 1556-VII здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою освітньої програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти: 1) молодший бакалавр; 2) бакалавр; 3) магістр; 4) доктор філософії/доктор мистецтв.

Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої статті 46 Закону № 1556-VIIпідставами для відрахування здобувача вищої освіти є: 1) завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; 2) власне бажання; 3) переведення до іншого закладу освіти; 4) невиконання індивідуального навчального плану; 5) порушення умов договору (контракту), укладеного між закладом вищої освіти та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; 6) інші випадки, передбачені законом.

Особа, відрахована з вищого навчального закладу до завершення навчання за відповідною освітньою програмою, має право на поновлення на навчання в межах ліцензованого обсягу закладу вищої освіти.

Порядок відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у закладах вищої освіти, а також порядок надання їм академічної відпустки визначаються положенням, затвердженим центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

У контексті пункту 1 частини першої статті 46 Закону № 1556-VII аспірантів може бути відраховано за таких підстав: грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу; за вчинення протиправних дій; за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин. Наведений перелік підстав відрахування є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Такий висновок висловив Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 161/4684/15-ц (провадження № 61-4617св18).

Згідно із п. 1 Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 року № 261, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок), освітньо-наукова програма на третьому (освітньо-науковому) рівні вищої освіти - єдиний комплекс освітніх (навчальних дисциплін, індивідуальних завдань, практик, контрольних заходів тощо) та наукових (проведення наукового дослідження, написання наукових публікацій, виступи на конференціях тощо) компонентів, спрямованих на досягнення передбачених такою програмою результатів навчання, підготовки та публічного захисту дисертації, що дає право на отримання визначеної кваліфікації.

Відповідно до п. 9 Порядку, з метою забезпечення належного проведення наукових досліджень здобувачі також зобов`язані: дотримуватися принципів академічної доброчесності, морально-етичних норм і стандартів поведінки дослідників у відповідній галузі, встановлених закладом; виконувати індивідуальний навчальний план; виконувати індивідуальний план наукової роботи та двічі на рік звітувати про хід його виконання на засіданні кафедри, відділу, лабораторії чи іншого визначеного підрозділу закладу; підготувати свої наукові досягнення у вигляді дисертації (для здобувачів ступеня доктора філософії) та у вигляді дисертації або наукової доповіді - у разі захисту наукових досягнень, опублікованих у вигляді монографії або сукупності статей у вітчизняних та/або міжнародних рецензованих фахових виданнях (для здобувачів наукового ступеня доктора наук).

Згідно із п. 21 Порядку, освітньо-наукова програма, за якою здійснюється підготовка здобувачів ступеня доктора філософії, складається з освітньої та наукової складових. Невиконання індивідуального навчального плану, зокрема порушення строків його виконання без поважних причин, передбачених законодавством, порушення умов договору або академічної доброчесності є підставою для ухвалення закладом рішення про відрахування аспіранта (ад`юнкта).

Суд першої інстанцій, встановив, що ОСОБА_4 не виконав індивідуальний план освітньої частини програми аспіранта без поважних причин, а саме не склав наступні предмети: практичний курс іноземної мови (англ.) та філософію наукової свідомості, що підтверджуються витягами із залікових відомостей (т. 1, а.с. 130 та 130 на звороті) та з урахуванням наведеного дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про ненадання відповідачем електронного доказу - Системи електронного забезпечення навчання ЗНУ - Moodlе, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.4, п. 1.6, п. 1.7 Положення про організацію освітнього процесу з використанням технологій дистанційного навчання в Запорізькому національному університеті, затвердженого Вченою радою Запорізького національного університету, протокол № 2 від 29.09.2020 р., система електронного забезпечення навчання Moodle -це система, що дозволяє автоматизувати управління процесом дистанційного навчання та самостійною роботою здобувачів освіти. Для забезпечення освітнього процесу з використанням технологій дистанційного навчання в Університеті використовується система електронного забезпечення навчання Moodle ЗНУ (СЕЗН ЗНУ), де розміщуються веб-ресурси навчальних дисциплін, які повинні відповідати вимогам їх робочих програм та мати чітко визначену візуалізацію на сторінці курсу. СЕЗН ЗНУ вважається головним елементом інформаційно-освітнього середовища Університету та основним інструментом, що дозволяє організувати дистанційне навчання та самостійну аудиторну та позааудиторну роботу здобувачів освіти, а також здійснювати дистанційні комунікації під час навчання, контроль за організацією освітнього процесу.

Під час воєнного стану освітній процес в аспірантурі ЗНУ здійснюється у дистанційному форматі із застосуванням Системи електронного забезпечення навчання Moodle, що була доступна цілодобово особам, які зареєстровані у вказаній системі.

На підтвердження існування та функціонування в Запорізькому національному університеті Системи електронного забезпечення навчання Moodle до суду першої інстанції представниками відповідача надано копію Положення про організацію освітнього процесу з використанням технологій дистанційного навчання в Запорізькому національному університеті, затвердженого Вченою радою Запорізького національного університету, протокол № 2 від 29.09.2020 року.

Окрім цього, з мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 зазначила, що нею, як науковим керівником, було зафіксовано наукові здобутки ОСОБА_1 та заповнений атестаційний лист; про результати навчання здобувачів чи відомостей про оцінювання інформації не було, аспірантський відділ проставляє оцінки, які отримані в процесі навчання. Окрім цього, остання зазначила, що в університеті працює система Moodle, в якій відображаються результати навчання здобувачів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

На думку колегії суддів, матеріали справи містять достатню кількість доказів, що підтверджують існування та функціонування в Запорізькому національному університеті Системи електронного забезпечення навчання Moodle, доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують.

Помилковими є посилання в апеляційній скарзі на відсутність погодження відрахування ОСОБА_1 з боку органів студентського самоврядування, з огляду на наступне.

В частина 1 статті 40 Закону України «Про вищу освіту» вказано, що у закладах вищої освіти та їх структурних підрозділах діє студентське самоврядування, яке є невід`ємною частиною громадського самоврядування відповідних навчальних закладів.

Студентське самоврядування - це право і можливість студентів (курсантів, крім курсантіввійськовослужбовців) вирішувати питання навчання і побуту, захисту прав та інтересів студентів, а також брати участь в управлінні закладом вищої освіти.

Відповідно до пункту 1.1.3 Положення про студентське самоврядування Запорізького національного університету, затверджене конференцією трудового колективу ЗНУ, протокол № 2 від 21.12.2021 року (копія додається), студентське самоврядування об`єднує всіх студентів ЗНУ.

Усі студенти, які навчаються у ЗНУ, мають рівні права, можуть обиратися та бути обраними в робочі, дорадчі, виборні та інші органи студентського самоврядування.

Згідно з приписів пункту 1 частини 2 статті 61 Закону, студент - особа, зарахована до закладу вищої освіти з метою здобуття вищої освіти ступеня молодшого бакалавра, бакалавра чи магістра.

На відміну від студента, аспірант - особа, зарахована до закладу вищої освіти (наукової установи) для здобуття ступеня доктора філософії (п. 3 ч. 2 ст. 61 Закону).

Зважаючи на вищевикладене, органи студентського самоврядування Запорізького національного університету вирішують питання, які стосуються лише студентів. Аспіранти не є студентами, а відносяться до окремої категорії здобувачів вищої освіти.

Не знайшли свого підтвердження, під час перегляду справи колегією суддів, також доводи апеляційної скарги щодо порушення процедури погодження відрахування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, з урахуванням наведених норм права, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Жодні доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції здійснив належну оцінку обґрунтованості доводів скаржниці належним чином обґрунтував підстави відмови в задоволенні скарги, а доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що оскаржувану ухвалу суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для її скасування відсутні, тому, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2025 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 жовтня 2025 року.

Головуючий

Судді: