Справа № 447/873/23 Головуючий у 1 інстанції: Друзюк М. М.
Провадження № 22-ц/811/416/25 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: Л.М. Чиж

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Алєксєєва Валентина Анатолійовича про витребування майна, -

В С Т А Н О В И В:

03.04.2023 представник позивачки - ОСОБА_5 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Алєксєєва Валентина Анатолійовича про витребування майна, в якій просив:

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, кадастровий номер :02:004:0021, площею 0,25 га цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса АДРЕСА_1 .

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 30.

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, кадастровий номер: :02:004:0080, площею 0,0388 га цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, адреса АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 16.10.2010 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , від імені якої діяла ОСОБА_7 , було укладено договори дарування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , земельної ділянки, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0388 га для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області від 16.10.2010.

На підставі вищевказаних договорів за ОСОБА_3 було зареєстроване право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 та на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

08.09.2014 дарувальник ОСОБА_8 звернувся в Миколаївський районний суд Львівської області з позовом до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Ганна Миколаївна, ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування недійсними (справа № 447/2673/14-ц). Під час розгляду справи, позивач ОСОБА_8 помер, розгляд справи було зупинено у зв`язку з необхідністю залучення до участі в справі правонаступника ОСОБА_8 . В подальшому, суд залучив до участі в справі в якості правонаступника ОСОБА_6 - ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у справі № 447/2673/14-ц від 07.10.2015 договори дарування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0388 га для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області 16.10.2010, визнано недійсними.

У зв`язку з визнанням недійсними договорів дарування, після смерті ОСОБА_6 , відкрилась спадщина на будинок та земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1 , яку прийняли ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом.

Згодом 19.01.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були укладені договори купівлі- продажу вищезазначеного нерухомого майна.

На підставі зазначених вище свідоцтва про право на спадщину та договорів купівлі-продажу, за ОСОБА_1 було зареєстровано в цілому право власності на земельну ділянку, КН::02:004:0021, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку, КН::02:004:0080.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 09.12.2021 заочне рішення у справі №447/2673/14-ц від 07.10.2015 скасовано.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 27.04.2023 у справі №447/2673/14-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Ганна Миколаївна, ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування недійсними відмовлено.

Зазначив, що оскільки зазначене вище майно вибуло з володіння ОСОБА_3 поза її волею, вважає, що така має право на витребування такого у відповідача.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, кадастровий номер: :02:004:0021, площею 0,25 га цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса АДРЕСА_1 .

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність ОСОБА_3 житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 30.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, кадастровий номер :02:004:0080, площею 0,0388 га цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, адреса АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 6 456 (шість тисяч чотириста п`ятдесят шість ) грн. 45 (сорок п`ять) коп.

06.02.2025 року рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що з часу ухвалення заочного рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07.10.2015 року, яким договори дарування житлового будинку та двох земельних ділянок за адресою АДРЕСА_1 від 16.10.2010 року були визнані недійсними, апелянтом ОСОБА_1 було вчинено ряд правочинів - оформлено свідоцтва про право на спадщину за заповітом у 2016 році, та у 2018 році укладено договір купівлі - продажу частки будинку з ОСОБА_4 . Також апелянтом з часу набуття права власності на спірне нерухоме майно, проведено реконструкцію будинку, здійснено добудову другого поверху, замінено інженерні комунікації. Ці будівельні зовнішні роботи він проводить з 2016 року по даний час. Правомірно набувши майно у власність, апелянт почав здійснювати повноваження власника щодо цього майна, та здійснює таке понад 10 років.

Однак, у 2023 році позивачка звернулася до Миколаївського районного суду Львівської області про перегляд заочного рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07.10.2015 року.

Постановою Верховного Суду від 21.08.2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 квітня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року змінено, викладено їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. Тобто, Верховний Суд погодився з доводами касаційної скарги та зазначив, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ з метою ефективного захисту порушених прав, однак застосувавши строк позовної давності, залишив резолютивну частину судових рішень без змін. Всі ці доводи вказують на добросовісність набуття апелянтом права власності на спірні об`єкти, а відтак отримання всіх прав власника: володіння, розпорядження, користування. Позивачка не цікавилася до 2023 року «своїм» нерухомим майном, не здійснює санітарно - технічне утримання такого.

Тому районний суд у рішенні від 07.01.2025 року неправомірно зробив висновок про незаконне володіння апелянтом зазначеним майном, не надав оцінки посиланням апелянта на проведені ним зміни у витребовуваному майні - проведення ним перебудови будинку, утримання в належному стані та використання земельних ділянок (про проведення добудови до будинку позивачка сама зазначила у своїй позовній заяві).

Також вважає, що ОСОБА_3 не надано належних доказів щодо набуття права власності на спірне майно в розумінні в розумінні ст. 331 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки по даний час в Державному реєстрі речових за нею не зареєстровано право власності на спірні об`єкти, що не було враховано судом .

Крім того, апелянт вважає, що предметом спору про витребування майна міг бути житловий будинок АДРЕСА_1 із дерева і цегли загальною площею 67,5 кв. м, про що йдеться у свідоцтві про право на спадщину від 29.03.2016 року, який на даний час як об`єкт нерухомого майна не існує, а не двоповерховий будинок з блоків, загальною площею орієнтовно 100,00 кв.м.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

У засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 скаргу підтримали з підстав, наведених у ній, просили скаргу задоволити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України).

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Судом встановлено, що заочним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у справі №447/2673/14-ц від 07.10.2015 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Ганна Миколаївна, ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними задоволено.

Визнано недійсними - договір дарування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 від 16.10.2010 року, договір дарування земельної ділянки, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 від 16.10.2010 року, договір дарування земельної ділянки, площею 0,0388 га для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 від 16.10.2010 року (т. І, а.с.13-14).

Після постановлення Миколаївським районним судом Львівської області у справі №447/2673/14-ц заочного рішення від 07.10.2015, відповідачу ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/8 спадкового майна після смерті ОСОБА_6 , а ОСОБА_9 - на 1/8 частку. На підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , останній набув права власності на 1/8 частку спірного майна, та таке стало в цілому належати йому.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області у справі №447/2673/14-ц від 09.12.2021, заочне рішення Миколаївського районного суду Львівської області 07.10.2015 у справі №447/2673/14-ц (за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Ганна Миколаївна, ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування недійсними) скасовано (т. І , а.с.15-16).

Після скасування заочного рішення, Миколаївський районний суд Львівської області ухвалив у справі №447/2673/14-ц від 27.04.2023 рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Ганна Миколаївна, ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування від 16.10.2010 недійсними відмовлено (т. І, а.с.68-78).

Постановою Львівського апеляційного суду від 05.12.2023, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27.04.2023 - без змін (т. І, а.с. 135-137).

Постановою Верховного Суду від 21.08.2024 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27.04.2023 та постанову Львівського апеляційного суду від 05.12.2023 змінено, викладено її мотивувальну частину в редакції постанови. Залишаючи без змін рішення першої та апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд касаційної інстанції, дійшов висновку, що ОСОБА_1 звернувся до суду за спливом позовної давності, що за наявності заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до інформації №327019176 від 27.03.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , такий перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_1 у розмірі 7/8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.03.2016, а з 19.01.2018 - у розмірі 1/8 на підставі договору купівлі-продажу від 19.01.2018, загальна площа будинку 76,5 кв.м з 29.03.2016 (Т. І, а.с.50-52).

Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна від 09.12.2021 №201-03280683, вартість житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа 76,5 кв.м становить 522 223,22 грн. (Т. І, а.с.53).

Згідно з довідкою про оціночну вартість земельної ділянки від 09.12.2021 №201-03280568, вартість земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 388 кв.м становить 123 421,64 грн. (т. І, а.с.54).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі, суд виходив з того, що судом на підставі наявних у справі доказів встановлено, що 16.10.2010 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 були укладені та нотаріально посвідчені договори дарування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , земельної ділянки, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0388 га для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 . На підставі зазначених договорів дарування позивачка ОСОБА_3 у встановленому законом порядку набула право власності на житловий будинок та земельні ділянки. Після скасування рішення суду, яким вказані договори були визнані недійсними, договори дарування є чинними. Тому, задоволення вимог ОСОБА_3 про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Таким чином, суд погодився з доводами сторони позивача, що спірне майно - будинок иа дві земельні ділянки вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, яке було в подальшому скасоване, а тому вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалам справи, зібраним у справі доказам та правовій позиції, висловленій у постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) згідно якої за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Доводи апелянта про те, що позивачка не є власником спірного майна, яке вона просить витребувати, оскільки таке не зареєстроване за нею, а також, що внаслідок перебудови відповідачем будинку, предмет договору дарування - будинок у його первісному стані більше не існує, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вбачається з інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 , загальна площа будинку становить 67,5 кв.м. Як підтвердив в засіданні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_10 , усі роботи з реконструкції будинку ним проведено без дозвільної документації. Відтак, на думку колегії суддів, переобладнання будинку та прибудова до нього, що проведена відповідачем ОСОБА_10 є самочинним будівництвом, та такий не набув права власності на нього.

Щодо доводів апелянта , що позивачка не є власником спірного майна, та не має права на його витребування, оскільки таке майно не зареєстроване за нею, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором дарування набувається з моменту його прийняття обдарованим. До передання майна прирівнюється вручення обдарованому коносамента або іншого розпорядчого документа на майно. Оскільки після посвідчення договорів дарування позивачці були передані договори дарування, що є розпорядчими документами на майно, така в силу закону набула права власності на нього, а відтак має право на витребування цього майна у відповідача.

Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2025 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді Я.А. Левик

М.М. Шандра