Справа № 344/6093/25
Провадження № 22-ц/4808/1317/25
Головуючий у 1 інстанції ГРИНЬКІВ Д. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Тисменицького районного суду від 01 липня 2025 року, ухвалене в складі судді Гриньків Д.В. в м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 01 липня 2025 року, у справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 АТ «Акцент-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ «Акцент-Банк» щодо отримання банківських послуг та підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк».

28.01.2024 між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №АВН0СТ55259995, підписаний електронним підписом позичальника, щодо надання останньому кредиту в розмірі 50000,00 грн. строком на 12 місяців (тобто до 27.01.2025) зі сплатою процентів у розмірі 75,00% річних та комісії в розмірі 0,00 грн.

АТ «А-Банк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику кредит у розмірі, відповідно до умов договору.

Однак, позичальник належним чином умови кредитного договору не виконував.

Станом на 03.04.2025 заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором становить 54322,43 грн. та складається із: 37828,18 грн. - заборгованість за кредитом; 11518,39 грн. - заборгованість за відсотками, та 4975,86 грн. заборгованість за пенею.

Вказану суму заборгованості позивач просить стягнути на свою користь з відповідача.

Рішенням Тисменицького районного суду від 01 липня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за договором АВНОСТ55259995 від 28.01.2024 в розмірі 49346 грн. 57 коп., з яких: 37828 грн. 18 коп. заборгованість за тілом кредиту та 11518 грн. 39 коп. заборгованість за процентами. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2200 грн. 51 коп.

Не погодившись із вказаним рішеннями в частині відмовлених позовних вимог, АТ «Акцент-Банк» подало апеляційну скаргу. Вважає таке рішення в оскаржуваній частині незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного встановлення обставин справи.

Зазначає, що відмова суду у стягненні пені не відповідає діючому законодавству. Суд посилався на п. 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України. Однак, Цивільний Кодекс України в даному питанні є не спеціальною, а загальною нормою законодавства, тому не підлягає застосуванню. Спеціальною нормою є Закон України «Про споживче кредитування», який регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.

Неустойка не застосовується до кредитів, що були укладені до 24 січня 2024 року (оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24 грудня 2023 року + 30 днів, тобто до 23.01.2024, а з 24 січня така заборона відсутня).

Просить скасувати рішення Тисменицького районного суду від 01 липня 2025 року в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове, який позов задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ціна позову у цій справі не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, справа є малозначною в силу прямої вказівки закону.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом апеляційної скарги рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмовлених позовних вимог про стягнення пені, тому апеляційним судом переглядається тільки в цій частині.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам в оскаржуваній частині відповідає.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 28.01.2024 ОСОБА_1 підписав заяву про надання послуги «Швидка готівка» в АТ «Акцент-Банк» №АВНОСТ55259995, за якою сторони засвідчили, що така разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Паспортом споживчого кредиту та таблицею обчислення загальною вартістю кредиту складають договір про надання банківських послуг.

У відповідності до пунктів 2, 3, 4, 5, 6, 8 Кредитного договору №АВНОСТ55259995 від 28.01.2024 тип кредиту строковий; мета отримання кредиту придбання товарів, здійснення платежу, оплата послуг; сума кредиту 50000 грн.; строк 12 місяців, тобто до 27.01.2025; процентна ставка 75% на рік; розмір щомісячного платежу 6074,34 грн. (а.с. 13).

Номер платіжної картки, що є доступом до поточного рахунку, на який зараховується сума кредиту 110887 (п. 9 Договору).

Відповідно до п. 12 Договору у випадку порушення клієнтом зобов`язань із погашення заборгованості клієнт сплачує банку пеню у розмірі 0,07% (не менше 1 грн. ) від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочення. При цьому пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу.

Позичальник ОСОБА_1 при підписанні заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Паспортом споживчого кредиту, Таблицею обчислення загальної вартості кредиту становлять договір, який підписаний 28.01.2024 ним за допомогою електронного підпису, перевіреного за допомогою відкритого ключа (а.с. 13-14).

У Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит зазначені дати платежу всього 12, з яких 11 платежів по 6074,34 грн., останній платіж 6074,36 грн. з 28.01.2024 по 27.01.2025, сума кредиту 50000 грн., проценти за користування кредитом в загальному 22892,10 грн., реальна річна процентна ставка - 109,02%, загальна вартість кредиту 72892,10 грн. (а.с. 14 (зворот)).

У Паспорті споживчого кредиту «Швидка готівка» зазначено: інформацію та контактні дані кредитодавця, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, зокрема: тип кредиту: беззаставний, мета отримання кредиту придбання товару, здійснення платежу, оплата послуг; сума кредиту 50000 грн., спосіб та строк надання кредиту безготівковим шляхом строком на 12 місяців, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача 75%, тип процентної ставки фіксована, загальні витрати за кредитом 22892,10 грн., реальна річна процентна ставка 109,02% порядок повернення кредиту: 12 щомісячних платежі по 6074,34 грн., додаткова інформація: пеня 0,07% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожен день прострочення, інші важливі аспекти (а.с. 12).

На підтвердження видачі кредиту до матеріалів справи долучений меморіальний ордер №TR.35020068.32697.65455 від 28.01.2025, згідно якого ОСОБА_1 на його банківський рахунок в АТ «А-банк» видано кредит сумі 50000 грн. згідно Договору АВНОСТ55259995 від 28.01.2024 (а.с. 16).

Згідно з випискою по кредиту за період з 28.01.2024 по 02.04.2025 сума заборгованості відповідача станом на 02.04.2025 становить 54322,43 грн. (а.с. 16 (зворот)-17).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №АВНОСТ55259995 від 28.01.2024, укладеного між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 станом на 03.04.2025 наявна заборгованість за кредитним договором на суму 54322,43 грн., яка складається із: 37828,18 грн. - заборгованість за кредитом; 11518,39 грн. - заборгованість за відсотками, 4975,86 грн. заборгованість за пенею, де процентна ставка (поточна) 75% (а.с. 15 (зворот)).

Звертаючись до суду в цій справі, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 54322,43 грн., з якої: 37828,18 грн. - заборгованість за кредитом; 11518,39 грн. - заборгованість за відсотками, 4975,86 грн. - заборгованість за пенею.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт укладення кредитного договору між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 , наявність заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Однак, в даному випадку законодавством звільнено позичальника від сплати неустойки(штрафу, пені) за прострочення своїх кредитних (боргових) зобов`язань на підставі п. 18 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, які передбачають особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань, зокрема, списання сум неустойки в період дії на території України воєнного стану з 24.02.2022 по даний час. При цьому суд вважав безпідставним посилання позивача на положення п. 6 Розділу 5 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», оскільки норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акту, який має юридичну силу закону України (постанова ВП ВС від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17, постанова КЦС ВС від 8 листопада 2023 року у справі №755/3412/22).

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем доведено факт укладення між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 кредитного договору, наявність заборгованості за тілом кредиту та відсотками.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за пенею за порушення строків розрахунків, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Згідно з положеннями ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 548 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 18 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України передбачено, що уперіод дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022, затвердженим Законом України №2102-IX від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Опісля воєнний стан неодноразово продовжувався і діє по сьогоднішній день.

Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №706/68/23 (провадження №61-8279св23) вказав, що з аналізу положень пункту 18 розділу Прикінцеві та перехідні положення та статей 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України, слід дійти висновку про те, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України.

З урахуванням викладеного апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором є безпідставними.

Що стосується доводів апелянта про те, що до даних правовідносин підлягали застосуванню приписи Закону України «Про споживче кредитування», тому неустойка не застосовується тільки до кредитних договорів, що були укладені до 24 січня 2024 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Згідно п. 6 розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» у разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем.

Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023, тобто приписи вказаного пункту стосувалися договорів, які були укладені до 23.01.2024.

Проте помилковим є тлумачення позивачем цього пункту Закону як такого, що дозволяє (заборона відпадає й відсутня) нараховувати неустойку за прострочення виконання споживачем зобов`язань за кредитним договором, оскільки Закон, який має захищати споживачів не може встановлювати для них умови гірші, ніж це передбачено загальним і основним актом цивільного законодавства - Цивільним кодексом України.

У постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року в справі №240/4894/23 вказано, що принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи. Цей принцип також часто відомий як «in dubio pro persona» або «in dubio pro homine» (латинською мовою), що означає «у вагомих сумнівах - на користь людини». Принцип тлумачення закону на користь особи не означає безумовне ігнорування закону, але вказує на те, що в сумнівних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію, яка максимально захищає права та інтереси саме фізичної особи.

Крім того, з аналізу наведених норм права не вбачається, що вказаний як спеціальний Закон суперечить нормам ЦК України щодо списання кредитодавцем (позикодавцем) неустойки (штрафу, пені), нарахованих у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення, а лише встановлює що таке списання відбувається також згідно п. 6 розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» за період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».

Посилання апелянта на те, що Законом України «Про споживче кредитування» не заборонено застосування неустойки до кредитних договорів, що були укладені після 24 січня 2024 року, не спростовують вказаних висновків суду, оскільки списання таких платежів кредитордавцем прямо встановлено в п. 18 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України.

Таким чином, колегія суддів установила, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені за прострочення виконання споживачем зобов`язань за кредитним договором.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» слід залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 01 липня 2025 року - без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції не змінюється та не скасовується, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Згідно вимог пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому судове рішення у цій справі в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду від 01 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: В.А. Девляшевський

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2025 року.