КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9496/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року у справі за позовом акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - АТ «А-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву обґрунтувало тим, що 23 листопада 2021 року ОСОБА_1 приєднався до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку.

На підставі вказаної анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на його рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 40,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та правилами, які викладені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms, складає між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

Всі основні умови кредитування були доведені відповідачу, що свідчить його підпис в Паспорті споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка».

АТ «А-Банк» свої зобов`язання за договором та угодою виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит (встановило кредитний ліміт) у розмірі відповідно до умов договору, однак ОСОБА_1 не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 24 травня 2024 року має заборгованість у загальному розмірі 40 052,90 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 26 671,89 грн та заборгованості по відсоткам - 13 381,01 грн.

Позивач неодноразово вживав заходів досудового врегулювання спору шляхом направлення відповідачу SMS-повідомлень та дзвінків з вимогою виконати взяті на себе зобов`язання, проте відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ «А-Банк».

З огляду на викладене позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості у загальному розмірі 40 052,90 грнразом із витратами по сплаті судового збору в сумі 3 028,00 грн у судовому порядку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості АТ «А-Банк» надало суду копію анкети-заяви відповідача, виписку по його рахунку, розрахунок заборгованості, копію паспорту споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка «Зелена», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку, Тарифи по картці «Зелена», копії довідок за лімітами і картками та паспорта відповідача, проте вказані документи, на думку суду, не підтверджують погодження сторонами умов кредитування, в тому числі щодо розміру та сплати процентів, а тому відсутні підстави вважати, що кредитний договір між сторонами з вищевказаними умовами був укладений.

Не погоджуючись з цим судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Омельченка Є.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд безпідставно послався на відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах і Тарифах, оскільки відповідач в анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг підтвердив під розпис факт ознайомлення з умовами кредитування в А-Банку та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті банку.

Відповідно до розрахунку заборгованості та банківської виписки по картковому рахунку боржник користувався кредитом, відповідно ознайомився з Умовами та правилами і погодився з ними, оскільки даний кредитний договір є договором оферти.

Наявна у ОСОБА_1 заборгованість нарахована у відповідності до умов кредитування, які складаються із анкети-заяви, Умов та правил і Тарифів та

Також відповідачем було підписано Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», в якому чітко зазначені всі оговорені умови кредитування, строки, процентна ставка та інше.

Тобто, у даному випадку потрібно враховувати не постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, а іншу судову практику у справах, де присутній Паспорт споживчого кредиту, якого не було у справі № 342/180/17, а саме постанову Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнитиз таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції встановив, що 23 листопада 2021 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку (а.с. 8).

Сума встановленого кредитного ліміту та розмір відсотків за користування кредитними коштами і порядок їх нарахування у цій анкеті-заяві не зазначено.

Водночас у паспорті споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка «Зелена», який підписаний відповідачем власним цифровим підписом 23 листопада 2021 року, визначено такі основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача: тип кредиту - поновлювальна кредитна лінія (ліміт) з пільговим періодом використання; сума/ліміт кредиту - до 200 000,00 грн; строк кредитування (строк дії кредитної лінії) - 240 місяців з правом автоматичного продовження; мета отримання кредиту - на споживчі потреби; спосіб надання - встановлення кредитного ліміту на платіжну картку кредитодавця; процентна ставка (відсотки річних) - пільгова процентна ставка 0,000001 % до 62 днів, базова процентна ставка 40,8 % річних; тип процентної ставки - фіксована; порядок повернення кредиту - щомісяця, до останнього дня поточного місяця включно, у розмірі не менше 5 % від заборгованості та не менше нарахованих відсотків за користування кредитом і не менше 100,00 грн (а.с. 9, 10).

Згідно з випискою по картковому рахунку відповідача у період з 23 листопада 2021 року по 24 травня 2024 року ОСОБА_1 користувався кредитними коштами шляхом оплати товарів та/або послуг, зняття готівки в банкоматах, поповнення мобільного рахунку (а.с. 11-16).

Відповідно до довідок АТ «А-Банк» відповідачу було відкрито рахунок № НОМЕР_1 та видано картку № НОМЕР_2 строком дії до квітня 2028 року, за вищевказаний ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт, розмір якого неодноразово змінювався, останній ліміт у розмірі 26 700,00 грн встановлено 25 квітня 2024 року (а.с. 17, 18).

До кредитного договору банк додав, окрім копії паспорту відповідача, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк» та Тарифи по картці «Зелена», які не підписані відповідачем (а.с. 20-29).

Згідно з розрахунком заборгованості за договором від 23 листопада 2021 рокузаборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 24 травня 2024 року становить 40 052,90 грні складається із заборгованості за кредитом у розмірі 26 671,89 грнта заборгованості по відсоткам у розмірі 13 381,01 грн(а.с. 6, 7).

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 634 ЦК України умови таких договорів приєднання у сфері кредитних правовідносин розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, так як друга сторона (споживач послуг банку) лише приєднується до договору, з умовами якого він ознайомлений.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Звертаючись до суду із позовом, АТ «А-Банк» посилалося на наявність у відповідача непогашеної заборгованості за тілом кредиту у розмірі 26 671,89 грнта по нарахованим відсоткам у розмірі 13 381,01 грн.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні цих вимог банку з тих підстав, що позивачем надані документи, які не підтверджують погодження сторонами умов кредитування, в тому числі щодо розміру та сплати процентів, а тому відсутні підстави вважати, що кредитний договір між сторонами з вищевказаними умовами був укладений.

Колегія суддів не може повністю погодитися із таким висновком місцевого суду з огляду на таке.

У частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору. При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові.

АТ «А-Банк» надало суду письмові докази, з яких убачається, що 23 листопада 2021 рокуОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання кредиту, у зв`язку з чим підписав відповідну анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку, на підставі якої отримав можливість користуватися початковим кредитним лімітом в сумі 5 000,00 грн на відкритому йому поточному рахунку № НОМЕР_1 , спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка № НОМЕР_2 строком дії до квітня 2028 року.

Відповідач зазначив повні персональні дані про себе, місце роботи та свої доходи тощо, надав копію паспорту громадянина України і просив надати йому банківські послуги, відкривши на його ім`я поточний рахунок та встановити відповідний кредитний ліміт.

У справі «J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (постанова Верховного Суду від 10 вересня 2024 року у справі № 523/4865/18).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року у справі № 910/10254/18, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому можуть підтверджувати факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором.

Отже, виписка по картковому рахунку за договором, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача, який повинен досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами, зокрема, розрахунком заборгованості, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18) та від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19).

У зв`язку з цим, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписку по картковому рахунку позичальника), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ними повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Виписка з рахунку в банківській установі є належним, допустимим і достатнім доказом в розумінні статей 76, 77, 78 ЦПК України, що достовірно підтверджує факт здійснення операцій між банком та позичальником, тому для підтвердження встановлення банком кредитного ліміту на картковий рахунок клієнта та користування ним цими кредитними коштами достатньо фактично надання виписок по рахунках, які складаються у вигляді електронних записів та роздруковані на паперових носіях.

Обґрунтовуючи підстави стягнення заборгованості за тілом кредиту, банком, окрім розрахунку заборгованості, надано виписку по картковому рахунку, в якій міститься повна інформація про рух коштів, відображено всі операції за кредитним договором, суми надходжень та погашення заборгованості.

Із виписки чітко прослідковується, що відповідач активно користувався встановленими йому кредитними лімітами на видану картку та регулярно вчиняв дії щодо часткового погашення заборгованості за кредитним договором протягом всього періоду кредитування, що відповідає строку дії картки.

Користування відповідачем кредитними грошима, отримування їх через банкомати, розрахунки ними в торгівельних мережах, оплата послуг, здійснення переказів, поповнення мобільного рахунку тощо є неможливим без наявності картки із встановленим на ній кредитним лімітом, а отже ОСОБА_1 отримував гроші на кредитну картку.

Відповідач повинен був повернути позивачу у добровільному порядку зняті або витрачені ним з рахунку грошові кошти, проте свій обов`язок не виконав, не забезпечивши своєчасне та достатнє погашення заборгованості за основною частиною кредиту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) Велика Палата Верховного Суду також зробила правовий висновок, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20)).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, наведене вище свідчить про доведеність кредитором факту отримання позичальником кредитних коштів та користування ними, а тому суд першої інстанції необґрунтовано відмовив позивачу у стягненні фактично отриманих відповідачем грошових коштів за кредитним договором у вигляді встановленого (збільшеного) банком і використаного позичальником кредитного ліміту з тих підстав, що долучені до позовної заяви анкета-заява, розрахунок заборгованості, виписка за договором і довідки банку не є належними доказами на підтвердження факту видачі відповідачу кредитних коштів та наявності заборгованості за тілом кредиту.

Посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на недоведеність факту укладання між банком та відповідачем договору про надання банківських послуг не може вважатись обґрунтованим у розумінні положень статей 6, 627-629, 1054 ЦК України, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

У разі неспростування презумпції правомірності договору (стаття 204 ЦК України) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Натомість відповідач таку презумпцію під час розгляду справи не спростував, кредитний договір не оспорював як по суті, так і у зв`язку з його безгрошовістю.

Колегія суддів виходить з презумпції правомірності та чинності кредитного договору, укладеного 23 листопада 2021 рокуміж АТ «А-Банк» та ОСОБА_1 у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку, у зв`язку з чим не вбачає обґрунтованих підстав для звільнення відповідача від обов`язку повернення позивачу фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту).

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі № 756/1539/14-ц (провадження № 61-37762св18) та від 31 серпня 2020 року у справі № 314/5993/14 (провадження № 61-4283св18).

З огляду на викладене, місцевий суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача непогашеної заборгованості за тілом кредиту станом на 24 травня 2024 року у розмірі 26 671,89 грн, не врахувавши, що вказана сума боргу по кредиту належним чином обґрунтована і підтверджена у розрахунку та виписці, які узгоджуються між собою, а також з іншими письмовими доказами у справі.

Разом з тим, у анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку від 23 листопада 2021 року, яка містить підпис ОСОБА_1 ,сплата процентів за користування кредитом і розмір процентної ставки не була врегульована сторонами.

Тобто між сторонами відсутня згода щодо таких істотних умов кредитного договору як оплата процентів за користування грошовими коштами.

Отже, підписавши вказану анкету-заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, відповідач відповідно до вимог статей 3, 627, 638 ЦК України не погоджував умови кредитного договору щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами і не брав на себе відповідні зобов`язання, а тому посилання позивача на те, що він надав документи, які підтверджували погодження між сторонами всіх умов надання банківських послуг, у тому числі обов`язку позичальника зі сплати процентів, не відповідають фактичним обставинам справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що розмір відсоткової ставки за користування кредитом було передбачено сторонами у підписаному 23 листопада 2021 року Паспорті споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка «Зелена» безпідставні.

Відповідно до норм частини другої і шостої статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).

З урахуванням наведених положень Закону України «Про споживче кредитування», паспорт споживчого кредиту не є документом, який посвідчує конкретні умови на яких в дійсності укладено кредитний договір, адже відповідна інформація є вимогою закону, що передбачає надання споживачу можливості до укладання договору здійснити порівняння різних пропозицій кредитодавця та за результатами такого порівняння прийняти обґрунтоване рішення про укладення кредитного договору, в тому числі з урахуванням обраного ним певного типу кредиту.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20) за позовом банку до фізичної особи про стягнення заборгованості за кредитним договором викладено правовий висновок про те, що потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Отже, підписання позичальником паспорту споживчого кредиту не може свідчити про конкретні умови кредитування, на які погодився відповідач. При цьому у розділі сьомому паспорту зазначено, що зазначена у ньому інформація зберігає чинність та є актуальною до 27 листопада 2021 року, тобто протягом 4 днів від дня підписання відповідачем цього паспорту споживача та фактично до початку нарахування відповідачу процентів за користування кредитними коштами, тому він не може бути належним доказом погодження сторонами відповідних умов кредитного договору.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги наявний в матеріалах справи паспорт споживчого кредитування як доказ конкретних умов укладеного між сторонами кредитного договору стосовно розміру відсоткової ставки за користування кредитом та вірно виходив з того, що наданою позивачем анкетою - заявою, яка підписана відповідачем 23 листопада 2021 року, не визначено розмір відсотків за користування кредитом, а тому вони не можуть бути стягнуті з позичальника на користь кредитора в примусовому порядку з наведених вище підстав.

При цьому АТ «А-Банк» не пред`являло позовних вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірі, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема статтею 1048 ЦК України, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача частково заслуговують на увагу, а висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту зроблений з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального й процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог АТ «А-Банк» до ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

Виходячи з наведеного, із ОСОБА_1 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені АТ «А-Банк» у даній справі, а саме 2 016,40 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 2 419,67 грн - за подання апеляційної скарги, а всього стягується 4 436,07 грн судового збору.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Акцент-Банк» 26 671,89 грнзаборгованості за кредитним договором від 23 листопада 2021 року та 4 436,07 грн сплаченого судового збору.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній