Справа № 345/776/25
Провадження № 22-ц/4808/1292/25
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.

за участю секретаря Кузнєцова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Струць Тетяни Ігорівни на рішення Калуського міськрайонного суду від 10 червня 2025 року, ухвалене в складі судді Юрчака Л.Б. в м. Калуші, повний текст якого складено 16 червня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння, в якому просила витребувати у відповідача та передати позивачу кота гімалайської породи метис на ім`я « ОСОБА_3 », ІНФОРМАЦІЯ_1 , з мікрочипом № НОМЕР_1 , який належить позивачеві на праві приватної власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач передала кота відповідачу на тимчасове утримання через обставини, пов`язані з її від`їздом за кордон. Однак після повернення вона не змогла його повернути, оскільки відповідач відмовилась добровільно це зробити, чинила фізичний опір та незаконно підробила документи на тварину.

Позивач вважає, що відповідач порушує її право приватної власності, оскільки не передає майно за першою вимогою, а також чинить перешкоди у користуванні ним. У зв`язку з цим вона змушена звернутися до суду із вимогою про витребування тварини з чужого незаконного володіння з метою поновлення свого права власності та повернення кота, який має індивідуальні ознаки, зокрема, зареєстрований мікрочип.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 10 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Струць Т.І. подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного встановлення обставин справи.

Зазначає, що суд послався на відсутність у відповідача фактичного володіння твариною на момент розгляду справи. Проте відповідач визнавала факт утримання кота до грудня 2024 року. Тому саме відповідач повинна довести, куди поділась тварина. В іншому разі це зловживання правом, а не просто втрата речі. Заявлене зникнення тварини не підтверджене належними доказами (відсутній акт втрати, реєстрація в базах даних про втрачених тварин тощо). Надане відповідачкою оголошення про зникнення кота є документом, який не відповідає вимогам належного доказу, оскільки не містить жодних реквізитів, дати реєстрації або підтвердження публікації, може бути легко виготовлений самостійно у графічному редакторі і тому не виключає ризик фальсифікації. Відсутність повідомлення у поліцію, звернення до офіційних служб щодо зникнення, лише підтверджує формальний характер таких пояснень.

Також, на думку скаржника, сама по собі втрата тварини не змінює факту незаконного володіння до моменту зникнення, оскільки відповідач визнавала, що кіт перебував у неї, надавала документи на кота, тому діє презумпція незаконного володіння. А зникнення речі під час незаконного володіння не припиняє обов`язку повернення, а підсилює його, тому що саме відповідач мала забезпечити збереження речі, отриманої від власника.

Зазначає, що суд не надав оцінки доказам щодо факту володіння та зникнення майна: ветеринарному паспорту з реєстрацією на ОСОБА_1 , наявності ідентифікаційного чипа, численним зверненням до відповідача з вимогою повернути тварину, спробам привласнення тварини через оформлення нового паспорта зі старим чипом, поясненням відповідача, в яких вона неодноразово підтверджувала, що кіт перебував у неї на перетримці, та скріншотам листування.

Натомість, заяви відповідача про нібито втрату тварини не підтверджені жодними доказами (ні заявами про зникнення в поліцію, ні повідомленням власника). Тому, на думку апелянта, суд безпідставно переклав тягар доведення з відповідача на позивача, хоча саме відповідач, визнаючи утримання речі, мала надати докази її зникнення чи передачі.

Також зазначає, що суд першої інстанції здійснив помилкове тлумачення щодо втрати права власності, зазначивши, що передача тварини через сина відповідача та відсутність формалізованих домовленостей є свідченням відмови від права власності. Вказує, що згідно з п. 23 постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 тимчасове передання не припиняє право власності, відмова має бути чіткою, однозначною, із документальним підтвердженням. Натомість позивач постійно намагалася повернути кота.

Вказує, що суд порушив презумпцію незаконного володіння, передбачену статтями 391, 388 ЦК України, оскільки у цьому спорі річ вибула не лише безоплатно, а й тимчасово (на перетримку), що виключає право відповідача розпоряджатися нею на власний розсуд. У разі зникнення речі саме відповідач як фактичний зберігач несе цивільно-правову відповідальність за її втрату.

Також вважає, що суд не звернув увагу на обов`язок зберігача з повернення речі, що передбачено статтями 936, 937 ЦК України, адже відповідач отримав тварину на тимчасове зберігання. Навіть у разі втрати речі згідно з положеннями цивільного законодавства особа зобов`язана: повідомити власника про втрату, надати обґрунтовані докази обставин втрати або відшкодувати вартість речі у разі втрати з власної вини.

Крім того, на думку скаржника, суд помилково вважав, що у зв`язку з відсутністю кота у відповідача на момент розгляду, предмета витребування не існує. Так, відповідно до ст. 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав і не можуть розглядатись виключно як річ у значенні §3 книги 3 ЦК, тому у випадку їхньої втрати застосовуються положення про зобов`язання щодо втрати майна, а не просто «відсутність речі».

Також не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що витребування не може бути застосоване, оскільки тварина відсутня, оскільки обов`язок відповідача повернути майно не зникає через її самовільне зникнення. У разі неможливості виконання рішення саме в натурі, сторона має право звернутися із заявою про зміну способу та порядку виконання, що передбачено ЦПК України, що належить до компетенції виконавчої служби, а не суду першої інстанції під час ухвалення рішення по суті.

Зазначає, що суд першої інстанції повністю відкинув моральний елемент справи, що є помилковим, оскільки тварина є живою істотою, прив`язаною до власника, яка має значення не тільки як річ, а й як об`єкт емоційної цінності. Втрата такої тварини через недобросовісну поведінку іншої особи порушує як юридичні, так і моральні права позивача.

На думку скаржника, суд надав недостатню оцінку добросовісності відповідача, яка знала, що тварина їй не належить і при цьому не повідомила позивача про нібито втрату тварини, оформила новий паспорт на тварину з наявним чипом, що прямо порушує порядок, встановлений наказом Мінагрополітики №10, не намагалася повернути тварину або відшкодувати її вартість.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає вимоги і доводи апеляційної скарги такими, що не ґрунтуються на чинному законодавстві.

Зазначає, що 26.02.2022 син позивачки ОСОБА_4 , з яким вони були знайомі, приїхав до міста Калуша, а вже через деякий час змушений був виїжджати на роботу за межі міста на тривалий час, тому він залишив їм кота. Жодних умов щодо утримання тварини не обговорювалось, не вказувалось, що кіт буде перебувати у них тимчасово і не передбачалось повернення кота за першою вимогою. Наголошує, що це була не передача, а просто залишення тварини, без попередження, що це тимчасово. Таким чином, жодних умов щодо повернення кота не обговорювалось, позивачка не передавала кота і не була присутня при його залишенні, відсутні докази, що сторони домовились про повернення кота за першою вимогою.

Вказує, що вони не змогли викинути кота чи віддати до притулку, а залишили його у себе і відповідно доглядали. Кіт у них перебував з 26.02.2022 до 10.12.2024, тобто 2 роки і 10 місяців. За цей час позивачка жодного разу не цікавилася котом, його доглядом, тим більше не надавала жодних коштів чи корму для його утримання, хоча на це були потрібні значні витрати. При тимчасовому утриманні і, відповідно, при перетримці власники тварин допомагають утримувати своїх улюбленців, а не залишають їх на чужих людей, яких навіть ніколи не бачили, і майже три роки не цікавляться ними. Стверджує, що з позивачкою вона не була знайома, кота вона їй не залишала, і між ними не було жодних домовленостей. Вперше побачила позивачку 15.12.2024 у себе вдома, де остання затіяла сварку і нанесла їй тілесні ушкодження.

Також 15.12.2024 позивачці було повідомлено про те, що 10.12.2025 кіт пропав. Працівники поліції, які були у квартирі, також не виявили кота. Зазначає, що позивачка прийшла до них без попередження. Отже, 15.12.2024 року позивачці уже було відомо, що кота немає.

Вважає, що поведінка позивачки та її дії, які полягали у свідомій незацікавленості котом протягом тривалого часу, свідчать про добровільну передачу майна (кота) у її власність та про відмову від права власності на нього. Позивачкою не було надано суду доказів, що вона передала кота на тимчасове проживання на певний строк, що оплачувала відповідні витрати на його утримання тощо.

Таким чином вважає, що відсутні підстави вважати, що вона заволоділа майном незаконно, без відповідної правової підстави.

Вказує, що на момент подачі позову вона уже не володіла котом, і позивачу про це було відомо. На мікрочипі не було жодної інформації.

Вважає, що порода кота і є однією із ідентифікуючих ознак при вирішенні цього спору.

Не заперечує, що з 26.02.2022 по 10.12.2024 кіт перебував у неї, якого залишив син позивачки, при цьому не обговорюючи з ними його утримання та повернення. З добрих намірів вони майже три роки самостійно доглядали та утримували тварину, а власник ним не цікавилася. Хоча кіт не є річчю, яку можна переставити, це жива істота, із своїм характером, яка перенесла і відповідні стреси, переїжджаючи на початку війни із м. Одеси до м. Калуша. І він при відповідній нагоді втік, знайти його не змогли. Тому твердження апелянта, що вона повинна довести куди подівся кіт є голослівним. Вказує, що вона доглядала кота на законних підставах протягом 2 років 10 місяців, його добровільно залишили, не цікавились ним цей період часу.

Не заперечувала, що кіт належав ОСОБА_1 , був ветеринарний паспорт на її ім`я та чіп, на якому не було жодної інформації. Однак, ветеринарний паспорт вона не підробляла, оскільки його можна придбати у будь-якій ветеринарній аптеці. Вкінці вересня 2024 року у них пропав пакет із деякими документами, в тому числі ветеринарно-санітарний паспорт кота. Оскільки необхідно було звернутися з котом до ветеринара, то вона змушена була виготовити новий паспорт. Зазначає, що відповідно до законодавства при видачі нового паспорта не потрібно вказувати хто є власником тварини. У паспорті зазначено її прізвище, оскільки кіт тривалий час проживав у них, перебував повністю на їхньому утриманні, при переміщенні тварини по місту він також перебував з нею, ніхто ним не цікавився, тому вона вважала кота своїм. Стверджує, що паспорт на тварину вона не підробляла, якщо б у неї був намір підробити паспорт, вона не вказувала б про мікрочип і зробила б це набагато раніше, а не 02.12.2024.

Твердження скаржника щодо численних звернень до неї з вимогою повернути тварину також є голослівними. Під час подання позову кота у неї уже не було і позивачці про це було відомо, а за правилами ст. 387 ЦК України саме позивач повинен довести наявність майна.

Тому вважає, що судом не допущено жодних процесуальних порушень.

Зазначає, що тлумачення апелянта щодо втрати права власності є помилковим, оскільки судом достовірно встановлено, що позивачка свідомо і добровільно передала кота своєму сину, який у подальшому залишив його відповідачу. Будь-яких доказів про те, що кіт був їй переданий тимчасово, на певний строк суду не надано, так як і не надано доказів того, що їй надавались відповідні витрати на його утримання. Тому і відсутні підстави вважати, що вона незаконно та без відповідної правової підстави заволоділа майном.

Вказує, що позов подано за правилами ст. 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тому судом і вирішено спір в порядку ст. 387 ЦК України. А стаття 388 ЦК України передбачає право власника на витребування майна від добросовісного набувача. Проте в апеляційній скарзі апелянт сама собі заперечує, вказуючи що відповідач водночас є добросовісний набувачем і заволоділа майном незаконно.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання апеляційного суду сторони не заявилися. Представник апелянта адвокат Струць Т.І. та відповідач ОСОБА_2 подали до суду заяви про розгляд справи за відсутності учасників.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності учасників справи, що не прибули в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, зважаючи на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно повідомлення Одеської обласної державної лікарні ветеринарної медицини від 20.01.2025 №28/01-12 12.03.2019 на кота, метис, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер мікрочипу 03264 був оформлений та виданий ветеринарно-санітарний паспорт на тварину НОМЕР_2 на ім`я власниці

ОСОБА_5 22.03.2019 по 26.08.2022 проводилися щеплення проти сказу та інші щеплення тварині, обробка від інших паразитів.

22.03.2022 Державним науково-дослідним інститутом з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи проведено лабораторне дослідження сироватки крові на наявність антитіл до вірусу сказу. Результат видано на ім`я власниці ОСОБА_5 за номером мікрочипу тварини №03264.

02.12.2024 виданий ветеринарно-санітарний паспорт на кота, метис, кличка «Пушок», дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер мікрочипу НОМЕР_1 на ім`я власниці ОСОБА_6 .

За змістом пояснень, наданих ОСОБА_1 в Калуському районному відділі поліції ГУНП в Івано-Франківській області 15.12.2024 (а.с. 52-53), заяви ОСОБА_1 від 15.12.2024 в поліцію щодо наявності законних підстав виготовлення ветеринарно-санітарного паспорта на кота (а.с. 54-55), копії Довідки КНП «Калуська ЦРЛ» №4828 про надання мед. Допомоги у зв`язку з нанесенням тілесних ушкоджень ОСОБА_2 15.12.2024 (а.с. 23) 15.12.2024 виник конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу вимагання повернути їй кота, котрого у січні 2022 року у зв`язку виїздом за кордон з м. Одеси вона залишала на свого сина, а він у свою чергу у березні 2022 року передав батькам своєї дівчини - ОСОБА_2 в м. Калуші.

Відповідачем ОСОБА_2 додано до матеріалів справи копію оголошення про пропажу кота з фотокарткою (а.с. 18).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що поведінка позивачки та її дії, які полягали у свідомій та добровільній передачі майна (кота) своєму синові, який у подальшому залишив його у власність відповідачки, свідчили про відмову від права власності на кота, оскільки доказів іншого до суду надано не було. Позивачкою також не надано суду доказів, що вона передала кота на тимчасове проживання на певний строк, оплачувала відповідачці витрати на утримання кота тощо. Відтак, відсутні підстави вважати, що відповідачка заволоділа майном незаконно та без відповідної правової підстави. Також суд встановив, що тварина на час ухвалення рішення у володінні відповідача відсутня, оскільки зникла ще у грудні 2024 року. Вимога про витребування домашньої тварини як індивідуально визначеного майна неможлива до задоволення, якщо: таке майно фактично відсутнє у відповідача; його місцезнаходження невідоме; відповідач не має реальної фізичної чи юридичної можливості передати його позивачеві. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з відсутністю майна у володінні відповідача, що унеможливлює застосування способу захисту, обраного позивачем.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками місцевого суду, зважаючи на наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628.1475.19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753.8671.21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просила витребувати у ОСОБА_2 та передати ОСОБА_1 кота гімалайської породи, метис, на ім`я « ОСОБА_3 », ІНФОРМАЦІЯ_1 , з мікрочипом № НОМЕР_1 , який належить позивачеві на праві приватної власності.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Виходячи з положень статті ст. 180 ЦК України, тварини є особливим об`єктом цивільних прав. На них поширюється правовий режим речі, крім випадків, встановлених законом. Правила поводження з тваринами встановлюються Законом України «Про захист тварин від жорстокого поводження».

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Матеріалами справи підтверджено і відповідачем не заперечується, що кіт гімалайської породи, метис, на ім`я « ОСОБА_3 », ІНФОРМАЦІЯ_1 , з мікрочипом № НОМЕР_1 належав на праві власності позивачу ОСОБА_1 . Однак, у січні 2022 року у зв`язку виїздом за кордон з м. Одеси ОСОБА_1 залишала кота на свого сина, а він, у свою чергу, у березні 2022 року передав кота батькам своєї дівчини, зокрема, ОСОБА_2 в м. Калуші.

При цьому, будь-яких доказів того, що кіт був переданий відповідачу тимчасово, на перетримку, оплати позивачем вартості утримання тварини у період її відсутності, або ж хоча б її зацікавленості життям і утриманням тварини у цей період, обумовлення її повернення в майбутньому суду не надано.

Наведене також спростовує те, що відповідач до повернення позивачки в Україну неправомірно заволоділа і утримувала кота в себе, оскільки доведено і не заперечується сторонами, що кіт був залишений і переданий їй добровільно.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 повернути їй кота по приїзді її в Україну у грудні 2024 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів, в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, установлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором.

Пунктом 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Судом встановлено, що вищевказаний кіт на час звернення позивачки до суду з цим позовом та ухвалення рішення судом першої інстанції у володінні відповідача відсутній, оскільки зник ще у грудні 2024 року, а позивач не надав належні та допустимі докази на підтвердження перебування спірного майна у незаконному володінні відповідача.

Відтак, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з відсутністю майна у володінні відповідача, що унеможливлює застосування способу захисту, обраного позивачем (витребування такого майна з його чужого незаконного володіння).

Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі №766/4410/17 (провадження №61-12083св20).

А доводи апелянта проте, що суд мав би в такому випадку задовольнити позов про витребування майна, а в разі неможливості виконання рішення сторона може звернутися із заявою про зміну способу та порядку його виконання, є безпідставними, спростовуються вищевказаними нормами права та правовими висновками вищих судів.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що відповідач мала б забезпечити збереження речі, отриманої від власника, а у випадку зникнення кота - повідомити ОСОБА_1 , звернутися в поліцію, зареєструвати цей факт в базах даних про втрачених тварин, оскільки не доведено будь-яких домовленостей між сторонами про тимчасову передачу тварини на утримання відповідачу (збереження майна) з необхідністю повернення. Відповідно, безпідставні і посилання на ст.ст. 936, 937 ЦК України, що регулюють укладення і виконання договору зберігання.

Доказів того, що позивач вказувала про повернення їй тварини до листопада-грудня 2024 року, цікавилася нею за час проживання у відповідача (з січня 2022 року по листопад 2024 року) суду також не надано. Отже, твердження апелянта про те, що вона постійно намагалася повернути кота, є голослівними.

Також необґрунтовані твердження апелянта про незаконність виготовлення ОСОБА_2 ветеринарно-санітарного паспорта на тварину.

Законодавством України передбачено отримання ветеринарного паспорта встановленого зразка (наказ Мінагрополітики від 26.10.2017 №578, яким були внесені зміни до Правил заповнення, зберігання, списання ветеринарних документів та вимог до їхнього обліку, затверджених наказом Мінагрополітики від 01.08.2014 №288, статті 32 Закону України «Про ветеринарну медицину»), для домашніх тварин, їхнього чипування та щеплення. Підставою для оформлення ветеринарно-санітарного паспорта є: клінічний огляд тварини; наявність відповідних діагностичних, профілактично-лікувальних обробок (дегельмінтизації), включаючи дослідження та щеплення (сказ та інші інфекційні хвороби в залежності від виду тварини).

Тобто, така процедура є вкрай спрощеною, та не вимагає в обов`язковому порядку надання будь-яких документів щодо родоводу тварини, придбання тощо. Фактично, отримати такий документ має змогу будь-хто, за наявності фактичного володіння твариною.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності рішення суду першої інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а фактично зводяться до незгоди з таким.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер спірних правовідносин.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну представника ОСОБА_1 адвоката Струць Тетяни Ігорівни слід залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 10 червня 2025 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Струць Тетяни Ігорівни залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 10 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: В.А. Девляшевський

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2025 року.