Провадження № 22-ц/812/ 1915 /25 Головуючий суду першої інстанції Чернявська Я.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2025 року м. Миколаїв Справа № 488/2989/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2025 року, постановлену під головуванням судді Чернявської Я.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, про стягнення моральної шкоди за порушене право у спільній сумісній власності незаконними розпорядженнями щодо відчуження і продажу комунального майна територіальної громади,

В С Т А Н О В И В:

22 липня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, про стягнення моральної шкоди за порушене право у спільній сумісній власності незаконними розпорядженнями, відчуження і продажу комунального майна територіальної громади.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що внаслідок низки незаконних дій Миколаївською міською радою було відчужено 284 об`єкти нерухомості та 307 земельних ділянок, шляхом спотворення права у вигляді можливості приватизації, оскільки статус відповідача з 21 травня 1997 року став орган місцевого самоврядування. Внаслідок цього і майно громади набуло назви комунальна власність, яке має правовий титул «спільна сумісна власність».

Здійснення права спільної сумісної власності відбувається за згодою співвласників на вчинення правочину, щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Такої письмової згоди позивач і ніхто з жителів м. Миколаєва на вчинення правочинів щодо розпорядження комунальним майном не надавав і письмової заяви нотаріально не посвідчував.

Отже, відбулось порушення правового режиму комунального майна Миколаївською міською радою шляхом незаконних рішень у вигляді розпорядження (відчуження) комунального майна, що порушує право власності позивача, як співвласника, оскільки ці об`єкти внаслідок незаконних розпоряджень Миколаївською міською радою набули нових власників.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Миколаївської міської ради 10 000 000 грн моральної шкоди, завданої йому порушенням його права у спільній сумісній власності незаконними розпорядженнями комунальним майном органом місцевого самоврядування Миколаївською міською радою в порядку частини 1 статті 23 та статті 1173 ЦК України та статті 8, 55, 56 Конституції України.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність виправити зазначені в ухвалі суду недоліки позовної заяви в строк не більше десяти днів з моменту отримання ним копії даної ухвали, а саме: сплатити судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 15 140 грн.

Ухвала суду мотивована тим, що суд не вбачає підстав для застосування до даної справи положень Закону України «Про судовий збір», за якими судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду/позивач звільняється від сплати судового збору як особа, що подала позов про відшкодування шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень.

Окрім того, поданий позов не стосується правовідносин у сфері захисту прав споживачів, а також не містить належного обґрунтування та доказів того, що заявлена шкода є наслідком незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу місцевого самоврядування при здійсненні ним владних повноважень, що є необхідною умовою для застосування звільнення від сплати судового збору.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали суду ОСОБА_1 12 серпня 2025 року надав заяву, в якій він зазначав, що має правосуб`єктність як людина і правовий статус громадянин, а не правовий статус фізична особа. Отже пункт 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір до нього ніякого відношення не має. Наголошував на тому, що він є звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2025 року матеріали позовної заяви повернуто позивачу.

Ухвала суду мотивована тим, що вказані в ухвалі суду від 28 липня 2025 року недоліки позовної заяви виправлені позивачем у зазначений термін не були.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ним були усунуті недоліки позовної заяви шляхом подачі заяви про усунення недоліків.

Однак суд не взяв до уваги даний факт та безпідставно виніс ухвалу про повернення заяви.

Суд в оскаржуваній ухвалі не зазначив жодної підстави для відмови в розгляді справи.

На думку позивача, він звільнений від сплати судового з бору на підставі пункту 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір», а вимоги суду першої інстанції, щодо необхідності сплатити судовий збір за подання ним даного позову є незаконними. Пункт 1 частини 2 статті 4 ЗУ «Про судовий збір», на який в своїй ухвалі посилається суд першої інстанції, не має ніякого відношення до позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди. Більш того, він не є фізичною особою, як передбачає пункт вищезазначеної статті ЗУ «Про судовий збір», а є людиною і громадянином республіки Україна.

ОСОБА_1 наголошує, що звернувся до суду першої інстанції з позовними вимогами про стягнення моральної шкоди, які не є вимогами майнового характеру.

Від Миколаївської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В своєму відзиві відповідач зазначав, що позивачем неправильно тлумачиться норми Закону України «Про судовий збір», судом першої інстанції правильно вказано про відсутність підстав для застосування до даної справи положень ЗУ «Про судовий збір», за якими судовий збір не справляється. Миколаївська міська рада просила суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

За приписами частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини 1 статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції відповідає не повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Відповідно до частини 4 статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно з частиною 1 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) (частина 2 статті 185 ЦПК України).

Відповідно до частини 3 статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, який визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати, а отже, саме правові приписи, передбачені в наведеному Законі, підлягають застосуванню під час вирішення судом питання про звільнення осіб від сплати судового збору у випадках, визначених у статтях 3, 5 цього Закону.

Відповідно до матеріалів справи, що переглядається, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначав, що він звільнений від сплати судового збору за позовними вимогами до Миколаївської міської ради на підставі пункту 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір».

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції не погодився з тим, що позивач за вимогами до Миколаївської міської ради звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» та зобов`язав ОСОБА_1 сплатити судовий збір, виходячи з майнової вимоги, заявленої в позовній заяві.

На виконання вимог зазначеної ухвали ОСОБА_1 надав заяву, в якій вказав, що він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір», оскільки у даному випадку просив стягнути на його користь моральну шкоду завдану йому незаконними діями органом місцевого самоврядування Миколаївською міською радою.

Суд першої інстанції, вважаючи, що заявник не усунув недоліки позовної заяви, визнав цю позовну заяву неподаною та повернув її.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції щодо наявності достатніх підстав для повернення позову помилковим.

Згідно пунктів 3, 4 частини 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.

Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач звернувшись до суду з позовом до Миколаївської міської ради зазначив, що відповідач внаслідок низки незаконних рішень протиправно відчужив 284 об`єкти нерухомості та 307 земельних ділянок, тобто здійснили розпорядження нерухомим комунальним майном без дозволу жителів територіальної громади Корабельного району міста Миколаєва, яким воно належить на праві спільної сумісної власності.

При цьому позивач посилається на те, що він як член територіальної громади є співвласником спільної сумісної цієї комунальної власності, а відтак протиправні дії Миколаївської міської ради призвели до порушення його права як співвласника на відчужене нерухоме майно, що підлягає захисту шляхом виплати компенсації моральної шкоди.

Суд першої інстанції в ухвалі про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху з підстав необхідності сплати судового збору зазначив, що позовна заява прямо не стосується відшкодування шкоди, завданої незаконними діями/бездіяльністю органу публічної влади під час виконання ним владних повноважень. У даному випадку подана позивачем позовна заява не підтверджується як за предметом позову, так і за характером спірних правовідносин.

Апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції передчасними, оскільки суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі не може надати і не може вдаватися до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів. Ці всі питання можуть вирішуватись на інших стадіях цивільного процесу. Такі обставини не можуть виступати підставою для залишення позовної заяви без руху та підставами повернення позовної заяви позивачу.

На цьому наголосила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 серпня 2023 року по справі № 990/114/23.

ЦПК України не передбачає конкретну форму викладу позовних вимог, а наділяє позивача правом визначати учасників справи та довільно викласти зміст позовних вимог спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачених законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Головним є те, щоб позовна заява містила виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, достатність яких в подальшому має бути оцінена судом в ході судового розгляду справи по суті.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду про відсутність підстав для звільнення позивача від сплати судового збору на підставі пункту 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» при звернення з позовом про відшкодування моральної шкоди, спричиненої протиправними розпорядженнями (рішеннями) Миколаївської міської ради щодо розпорядження комунальним майном, при вирішення питання про відкриття провадження у цій справі є передчасним.

При цьому колегія суддів апеляційного суду не погоджується з доводами апеляційної скарги про немайновий характер такого спору з огляду на таке.

Зі змісту норм статті 23 ЦК України зрозуміло, що моральною є шкода, яка спричинила: фізичний біль/фізичні/душевні (моральні) страждання фізичної особи; приниження честі, гідності фізичної особи/завдання шкоди діловій репутації фізичної/юридичної особи.

Саме тому, моральна шкода має не майнові, а особистісні наслідки її завдання.

Частиною 3 вказаної статті ЦК України передбачено, що відшкодовуватися вона може декількома способами: грошовими коштами; майном; іншим способом.

Найбільш поширений у застосуванні в судовій практиці спосіб відшкодування моральної шкоди це грошова компенсація моральної шкоди.

Моральна шкода відноситься до втрат немайнового характеру, а її відшкодування може здійснюватися, зокрема, за рахунок компенсації грошовими коштами, то позовна вимога про стягнення моральної шкоди в цьому випадку стає майновою вимогою, відповідно судовий збір за таку вимогу підлягає сплаті як за вимогу майнового характеру.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції вимога про відшкодування моральної шкоди, якщо вона має грошову вартість визначається як вимога майнового характеру, яка розглядається судом з урахуванням обставин справи та наявних доказів, що обґрунтовують підстави її заявлення та підтверджують визначений розмір. За такого, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала є помилковою, оскільки суд припустився порушення норм процесуального права наслідком чого стало порушення права особи на судовий захист.

Відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Отже, ухвала Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2025 року підлягає скасуванню, а справа за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про стягнення моральної шкоди за порушене право у спільній сумісній власності незаконними розпорядженнями щодо відчуження і продажу комунального майна територіальної громади направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З огляду на положення статті 141 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги, за якою апеляційним судом нове рішення у справі не приймалось та не змінювалось відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2025 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про стягнення моральної шкоди за порушене право у спільній сумісній власності незаконними розпорядженнями щодо відчуження і продажу комунального майна територіальної громади направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 21 жовтня 2025 року.