ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8850/25 Справа № 195/89/25 Суддя у 1-й інстанції - Омеко М. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів: Єлізаренко І.А., Макарова М.О.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Юрій Валентинович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Славутич», про визнання договору позики удаваним правочином та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Юрій Валентинович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Славутич», про визнання договору позики удаваним правочином та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 11 вересня 2015 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 574.

Відповідно до пункту 1 договору позики відповідач надав їй у борг грошові кошти в сумі 160 000,00 грн., що на момент укладення договору становить еквівалент 7 359,71 доларів США, за офіційним курсом НБУ станом на 11 вересня 2015 року.

Пунктом 2 договору позики визначено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму позики до 11 вересня 2025 року.

Згідно пункту 3 договору позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцю грошову суму раніше строку, зазначеного в пункті 2 договору, на вимогу позикодавця, яка має бути викладена письмово та пред`явлена позичальнику за 30 днів до виконання.

Пунктом 8 договору позики встановлено, що гроші за домовленістю сторін передані позикодавцем позичальнику до підписання договору.

Позивачка вважала, що відповідач намагаючись уникнути сплати податків та всупереч вимог діючого законодавство, уклав з нею договір позики взамін договору купівлі-продажу земельної ділянки для введення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 13,1859 га, що розташована на території Володимирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, оскільки на період укладення договору позики, а саме 11 вересня 2015 року, продаж земельних ділянок товарного сільськогосподарського виробництва в Україні був заборонений. Необхідність виплати різниці між ринковою та номінальною вартістю земельних ділянок потягла за собою потребу, нав`язану відповідачем, прогарантувати з боку позивача цю виплату шляхом укладання з відповідачем договору позики та написання заповіту на ім`я відповідача та складання на його ім`я довіреності та підписання договору оренди земельної ділянки.

Стверджувала, що відповідач реалізуючи свій умисел шляхом обману, запевнивши її, а також замовчуючи про реальні наміри, створив штучні умови, за яких вона підписала оспорювальний договір позики, в який внесено завідомо неправдиві відомості щодо наміру отримати саме в борг готівкові кошти в сумі 160 000,00 грн.

Тому вважала, що договір позики від 11 вересня 2015 року, за якими передавались грошові кошти в сумі 160 000,00 грн., є удаваним правочином в силу положень статті 235 ЦК України, взамін укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд: визнати удаваним договір позики від 11 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 574; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки для введення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 13,1859 га, що розташована на території Володимирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, на період 11 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій 16 липня 2025 року апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і, залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки.

Суд першої інстанції належно не врахував, що метою укладення спірного правочину сторонами був продаж земельної ділянки, відносно якої вони не могли укласти договір купівлі-продажу, через дію відповідного мораторію. Не було належно досліджені умови спірного правочину та йому не була надана належна правова оцінка.

Учасники справи своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористалися та відзиву на апеляційну скаргу не подавали.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 574.

Відповідно до пункту 1 договору позики відповідач надав їй у борг грошові кошти в сумі 160 000,00 грн., що на момент укладення договору становить еквівалент 7 359,71 доларів США, за офіційним курсом НБУ станом на 11 вересня 2015 року.

Пунктом 2 договору позики визначено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму позики до 11 вересня 2025 року.

Згідно пункту 3 договору позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцю грошову суму раніше строку, зазначеного в пункті 2 договору, на вимогу позикодавця, яка має бути викладена письмово та пред`явлена позичальнику за 30 днів до виконання.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснював, що знає ОСОБА_1 приблизно з 1993-х років. Щодо спірного договору йому стало відомо зі слів самої ОСОБА_1 , яка звернулась до нього з проханням позичити зерна для годівлі домашньої худоби та повідомила, що продала земельну ділянку ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснювала, що є знайомою позивачки та їй відомо з її слів, що в ОСОБА_1 була земельна ділянка, яку вона продала ОСОБА_2 і отримала від нього грошові кошти.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела обґрунтованості своїх позовних вимог, а саме того, що ОСОБА_2 , укладаючи спірний правочин з нею, мав на меті укласти договір купівлі земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено у постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20), від 27 грудня 2023 року у справі № 584/497/22 (провадження № 61-13989св23), від 25 жовтня 2024 року у справі № 190/867/22 (провадження № 61-15554св23), від 16 квітня 2025 року у справі № 523/2697/21 (провадження № 61-1226св25), від 28 квітня 2025 року у справі № 585/1947/22 (провадження № 61-808св25), від 09 липня 2025 року у справі № 205/5788/20 (провадження № 61-15256св23) та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 13,1859 га, кадастровий номер :01:001:0010, що розташована на території Володимирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: Р3 145216, виданого 25 грудня 2002 року Томаківською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1587 (а.с.14-16).

11 вересня 2015 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 574, згідно з яким позичальник у порядку і на умовах визначених даним договором зобов`язується надати позичальнику предмет позики (грошові кошти) у розмірі визначеному цим договором, а останній зобов`язується прийняти позику і повернути названу позику позикодавцеві у визначений цим договором строк (а.с.17-20).

Відповідно до пункту 1 договору позики позикодавець надав позичальнику у борг грошові кошти в сумі 160 000,00 грн., що на момент укладення договору становить еквівалент 7 359,71 доларів США, за офіційним курсом НБУ станом на 11 вересня 2015 року.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не довела обґрунтованості своїх позовних вимог, зокрема те, що ОСОБА_2 укладаючи спірний правочин мав волю саме на укладення договору купівлі-продажу між ним та ОСОБА_1 з метою придбання належної останній земельної ділянки.

Факт того, що між сторонами існували окремі домовленості про продаж земельної ділянки після скасування відповідного мораторію, сам по собі не може спростовувати факт укладення між ними іншого правочину договору позики, та не вказує на удаваність такого.

Доводи апеляційної скарги про те, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і, залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки, не заслуговують на увагу, оскільки предметом спору у цій справі є не стягнення заборгованості за договором позики, а визнання правочинів удаваними, що має інший алгоритм доказування, наведений вище.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема, про неврахування судом першої інстанції, що метою укладення спірного правочину сторонами був продаж земельної ділянки, відносно якої вони не могли укласти договір купівлі-продажу, через дію відповідного мораторію, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судам обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Наведені в апеляційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 14 жовтня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 17 жовтня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.О. Макаров