ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 567/1188/23

провадження № 61-6868св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Бернацька Інна Михайлівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 31 січня 2025 року у складі судді Назарук В. А. та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Ковальчук Н. М., Шимків С. С.,

Короткий зміст позовних вимог

1. У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Бернацька І. М., про визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя, скасування рішення державного реєстратора.

2. Позов обґрунтовано тим, що 24 березня 2023 року відповідачі уклали договір про поділ спільного майна подружжя, за яким ОСОБА_2 набув в особисту власність корпоративні права з часткою 100 % (статутний капітал: 1 500 грн) у ТОВ «Верхівськ-Агро» та корпоративні права з часткою 50 % (статутний капітал: 52 756,5 грн) у ТОВ «Плюмпе Агро». Його дружина ОСОБА_3 набула в особисту власність садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :04:002:0268, на якій розташований зазначений будинок, а також автомобіль марки JAGUAR моделі F-PACE, номерний знак НОМЕР_1 , та автомобіль марки NISSAN моделі X-TRAIL, номерний знак НОМЕР_2 .

3. Вказаний договір того ж дня було посвідчено приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Бернацькою І. М. і зареєстровано в реєстрі за № 687.

4. Вважав, що за умовами договору права і обов`язки відповідачів здійснено без грошової та будь-якої іншої майнової компенсації, а тому порушено його права як кредитора за договорами позики, укладеними між ним та ОСОБА_2 10 листопада 2020 року, 11 грудня 2020 року, 24 лютого 2021 року та 19 березня 2021 року на загальну суму 350 000 доларів США.

5. При цьому позивач звертав увагу, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільних правовідносин для уникнення сплати боргу, коштів, збитків чи шкоди, або виконання судового рішення про стягнення боргу, коштів, збитків чи шкоди, а договір про поділ спільного майна подружжя укладено з метою уникнення сплати йому боргу за договорами позики.

6. Враховуючи викладене ОСОБА_1 просив суд:

визнати недійсним договір про поділ спільного майна подружжя від 24 березня 2023 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області

Бернацької І. М. від 25 березня 2023 року № 66930003 про державну реєстрацію права власності на садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 ;

скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Бернацької І. М. від 25 березня 2023 року № 66930003 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :04:002:0268 сільськогосподарського призначення, цільове призначення: 01.06 для колективного садівництва, місце розташування: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

7. Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 31 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, позов задоволено.

8. Визнано недійсним договір про поділ спільного майна подружжя від 24 березня 2023 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Бернацькою І. М. і зареєстрований в реєстрі за № 687.

9. Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Бернацької І. М. № 66930003 від 25 березня 2023 року про державну реєстрацію права власності на садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

10. Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Бернацької І. М. № 66930003 від 25 березня 2023 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0268 сільськогосподарського призначення, цільове призначення: 01.06 для колективного садівництва, місце розташування: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

11. Вирішено питання щодо судових витрат.

12. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оспорюваний правочин вчинено відповідачами без дійсних намірів створення правових наслідків, а з метою уникнення можливості задовольнити вимоги кредитора за рахунок наявного в ОСОБА_2 майна. Судами враховано, що на час укладення правочину про поділ майна подружжя в ОСОБА_2 були невиконані зобов`язання з договорів позики на загальну суму 400 000 доларів США.

13. При цьому під час розгляду справи відповідачем не надано доказів наявності в нього майна або грошових коштів для виконання зобов`язань.

14. Таким чином, суди, врахувавши обставини, виснували, що оспорюваний правочин є фраудаторним, тобто таким, що вчинений на шкоду кредитору.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

15. У травні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 .

16. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 06 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

17. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

18. У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

19. Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року в справі № 654/1528/17, від 06 березня 2019 року в справі № 317/3272/16-ц, від 03 квітня 2019 року в справі № 726/831/15-ц, від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц, від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

20. Також заявник вказує, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя колегії суддів апеляційного суду, якому було заявлено відвід.

21. Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що відповідачі перебувають у шлюбі з 2008 року.

22. 11 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюбний договір, відповідно до якого земельні ділянки сільськогосподарського призначення є особистою приватною власністю того із подружжя, на чиє ім`я вони придбані/зареєстровані.

23. 24 березня 2023 року між відповідачами укладено договір про поділ спільного майна подружжя, яким останні здійснили поділ майна, набутого ними у спільну сумісну власність за час шлюбу.

24. Заявник посилається на те, що волевиявлення відповідачів під час укладення вищевказаних договорів відповідало їх внутрішній волі, було спрямовано на реальне настання правових наслідків. Отже, основною метою укладення вказаних договорів є встановлення правового режиму майна, щоб запобігти можливим конфліктам та непорозумінням між подружжям під час шлюбу.

25. Вказує, що суди також не врахували, що в ОСОБА_2 наявні заощадження в розмірі 1 078 905,5 доларів США, а загальна вартість всього об`єму майна, що залишилось у володінні відповідача, складає 30 870 023 грн.

26. Отже, внаслідок укладення оспорюваного правочину обсяг і вартість майна ОСОБА_2 не зменшилась, доходів та заощаджень достатньо для погашення боргу.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 20 червня 2008 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1026, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб 20 червня 2008 року.

28. З розписки від 19 травня 2019 року вбачається, що 19 травня 2020 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 100 000 доларів США, зобов`язавшись їх повернути до 15 липня 2021 року зі сплатою відсотків у розмірі 15 % річних. 19 травня 2021 року повернув 15 000 доларів США в рахунок погашення відсотків і того ж дня цей договір було продовжено до 19 травня 2022 року, а 19 травня 2022 року повернув ще 15 000 доларів США у рахунок відсотків і тоді ж договір було продовжено до 19 травня 2023 року.

29. З розписки від 10 листопада 2020 року вбачається, що 10 листопада 2020 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 50 000 доларів США, зобов`язавшись їх повернути до 10 листопада 2021 року зі сплатою відсотків у розмірі 15 % річних. 10 листопада 2021 року повернув 7 500 доларів США в рахунок погашення відсотків і тоді ж договір було продовжено до 10 листопада 2022 року.

30. З розписки від 11 грудня 2020 року вбачається, що 11 грудня 2020 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 50 000 доларів США, зобов`язавшись їх повернути до 15 грудня 2021 року зі сплатою відсотків у розмірі 15 % річних. 11 грудня 2021 року повернув 7 500 доларів США в рахунок погашення відсотків і тоді ж договір було продовжено до 11 грудня 2022 року.

31. З розписки від 24 лютого 2021 року видно, що 24 лютого 2021 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 50 000 доларів США, зобов`язавшись їх повернути до 31 грудня 2021 року зі сплатою відсотків у розмірі 15 % річних. 24 лютого 2021 року повернув 7 500 доларів США в рахунок погашення відсотків і тоді ж договір було продовжено до 24 лютого 2023 року.

32. З розписки від 19 березня 2021 року вбачається, що 19 березня 2021 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 150 000 доларів США, зобов`язавшись їх повернути до 20 березня 2022 року зі сплатою відсотків у розмірі 15 % річних. 19 березня 2022 року повернув 22 500 доларів США в рахунок погашення відсотків і тоді ж договір було продовжено до 19 березня 2023 року.

33. В засіданні суду першої інстанції факти укладення зазначених договорів позики підтвердив і представник відповідача.

34. З договору про поділ спільного майна подружжя вбачається, що 24 березня 2023 року відповідачами здійснено поділ майна, набутого ними у спільну сумісну власність за час шлюбу.

За договором ОСОБА_2 отримав в особисту приватну власність корпоративні права з часткою 100 % (статутний капітал: 1 500 грн) у ТОВ «Верхівськ-Агро» та корпоративні права з часткою 50 % (статутний капітал: 52 756,5 грн) у ТОВ «Плюмпе-Агро», а ОСОБА_3 набула в особисту приватну власність садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :04:002:0268, на якій розташований зазначений будинок. Також її право власності визнано і на автомобіль марки JAGUAR моделі F-PACE, номерний знак НОМЕР_1 , та автомобіль марки NISSAN моделі X-TRAIL, номерний знак НОМЕР_2 .

35. За умовами договору поділ майна здійснено за взаємною згодою сторін без грошової та будь-якої іншої майнової компенсації, а за його результатами було припинено право спільної сумісної власності подружжя на зазначене майно (абз. другий пункту 3 договору).

Позиція Верховного Суду

36. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

37. Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

38. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

39. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

40. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

41. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

42. У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

43. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

44. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

45. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

46. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

47. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

48. Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. При кваліфікації дій як таких, що свідчать про зловживання правом, суд надає оцінку наявності негативних наслідків для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); правовому статусу особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та і здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

49. Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

50. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

51. Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

52. У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.

53. Як наслідок, може бути визнаний недійсним договір, спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

54. Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

55. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

56. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

57. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

58. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша підстава, наприклад, передбачена статтею 228 ЦК України.

59. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 24 лютого 2021 року у справі № 757/33392/16, від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20.

60. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

61. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

62. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (див. постанову Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20).

63. Судами встановлено, що протягом 2019-2021 років ОСОБА_2 отримав в позику від ОСОБА_1 суму у розмірі 400 000 доларів США, уклавши 5 договорів позики.

64. Станом на час звернення позивача із вказаним позовом зобов`язання ОСОБА_2 з приводу повернення позики не виконані.

65. При цьому судами встановлено, що в період укладення договору про поділ спільного майна подружжя в ОСОБА_2 виникла прострочена заборгованість за договорами позики і його кредитор ( ОСОБА_1 ) змушений був звернутися до суду з позовами про стягнення боргу на загальну суму 415 000 доларів США. Ухвалою суду від 03 квітня 2023 року було відкрито провадження по справі № 567/459/23, а ухвалою суду від 29 травня 2023 року було відкрито провадження по справі № 567/946/23.

66. Водночас договір про поділ спільного майна подружжя укладено відповідачами 24 березня 2023 року, тобто під час існування у ОСОБА_3 зобов`язань за договорами позики, строк виконання за якими вже настав.

67. Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що майно, отримане сторонами договору про поділ спільного майна подружжя у власність, не може бути визнано співмірним, оскільки загальна вартість часток у корпоративних правах в ТОВ «ВЕРХІВСЬК-АГРО» та ТОВ «ПЛЮМПЕ АГРО», які перейшли у власність відповідача, становить 54 256,5 грн, в той час як ОСОБА_3 в результаті укладення договору отримала у власність цінне нерухоме та цінне рухоме майно.

68. Крім того, за умовами договору поділ майна здійснено за взаємною згодою сторін без грошової та будь-якої іншої майнової компенсації, а за його результатами було припинено право спільної сумісної власності подружжя на зазначене майно (абз. другий пункту 3 договору).

69. При цьому ОСОБА_2 діяв недобросовісно, оскільки після укладення оспорюваного договору, внаслідок якого він набув у особисту приватну власність лише частки в статутних капіталах юридичних осіб, означені частки були відчуженні, зокрема 16 лютого 2024 року ОСОБА_2 продав частку у ТОВ «ПЛЮМПЕ АГРО» для ОСОБА_5 (пізніше відчужено на користь громадянина Узбекистану ОСОБА_6 ), 19 лютого 2024 року відчужив частку у ТОВ «ІДЕК-2006» на користь громадянина Узбекистану ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продав свою частку у ТОВ «Верхівськ-Агро» для ОСОБА_8 (пізніше відчужено на користь громадянина Узбекистану ОСОБА_9 ), що підтверджується копією акту приймання-передачі частки № 1 від 16 лютого 2024 року, копією акту приймання-передачі частки від 19 лютого 2024 року, копією акту приймання-передачі частки від 20 лютого 2024 року, копіями витягів з ЄДРПОУ щодо ТОВ «Верхівськ-Агро» (наразі - «Агроформ-Груп»), щодо ТОВ «Плюмпе-Агро» (наразі - «Грейнес Компані») та щодо ТОВ «Ідек-2006» (наразі - «Агромін Трейд»).

70. Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що оспорюваний правочин вчинено відповідачами без дійсних намірів створення правових наслідків, а з метою уникнення можливості задовольнити вимоги кредитора за рахунок наявного в ОСОБА_2 майна, а тому наявні правові підстави для визнання такого правочину недійсним.

71. Колегія суддів відхиляє доводи заявника про наявність в нього майна та заощаджень, яких вистачить для виконання зобов`язань, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаних доводів.

72. При цьому доводи касаційної скарги щодо наявності власних заощаджень та майна були індентичні доводам апеляційної скарги, на які апеляційний суд обґрунтовано відповів, що після укладення оспорюваного правочину у власності ОСОБА_2 залишилась земельна ділянка площею 1,2297 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :10:003:0028), земельна ділянка площею 1,2297 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :10:003:0027), земельна ділянка площею 1,006 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :04:001:1537), земельна ділянка площею 2,7217 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :01:009:0071), за рахунок яких неможливо задовольнити вимоги кредитора ОСОБА_1 за договорами позики. Також будівля лазні з підвалом та прибудовою, прибудована будівля акумуляторної, які знаходяться в АДРЕСА_2 , земельна ділянка площею 0,549 га, яка призначена для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (кадастровий номер :01:001:0174) і знаходяться

в АДРЕСА_2 , будівля пункту обслуговування автомобілів, які знаходяться в АДРЕСА_2 , які перебували в іпотеці за відповідним договором з ПАТ «ПроКредит Банк» з розміром основного зобов`язання 70 000 000 гривень. Щодо зазначеного майна в Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта було зареєстровано обтяження, за рахунок яких відповідно до Закону України «Про іпотеку» пріоритетно мали б задовольнятись вимоги до ОСОБА_2 не ОСОБА_10 , а ПАТ «ПроКредит Банк», та садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 440 830 гривень, за рахунок якого також неможливо було б задовольнити вимоги кредитора ОСОБА_1 в повному обсязі.

73. Крім того, заявник, обґрунтовуючи свої доводи наявністю коштів та майна, які покривають суму зобов`язання, під час розгляду справи не надав доказів його виконання.

74. Також колегія суддів відхиляє доводи заявника про те, в ухваленні судового рішення брав участь суддя колегії суддів апеляційного суду, якому було заявлено відвід.

75. Так, 29 квітня 2025 року до апеляційного суду надійшла заява про відвід судді Хилевича С. В. Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_2 , перебуваючи по вул. 16-го липня у м. Рівне у приміщення закладу громадського закладу харчування під назвою «Про млинці», бачив двох людей, схожих на

ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , який був суддею-доповідачем в суді апеляційної інстанції.

Наведені обставини можливої зустрічі ОСОБА_1 та ОСОБА_11 були підставою для відводу судді Хилевича С. В.

76. Ухвалою апеляційного суду від 29 квітня 2025 року представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді Хилевича С. В.

Ухвала мотивована тим, що доводи заяви про відвід судді ґрунтуються виключно на припущеннях, що унеможливлює обґрунтованість заяви, оскільки обставини, викладені в указаній заяві, не підтверджені жодними доказами.

77. З огляду на те, до заяви про відвід судді Хилевича С. В. не було жодних доказів, які б давали підстави для відводу судді на підставі статті 36 ЦПК України, колегія суддів відхиляє вищевказані посилання заявника.

78. Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

79. Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального процесуального права.

80. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2. Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 31 січня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович