ВІТОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2800/24
Провадження №2/477/499/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року Вітовський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Клюсевич-Шараповою Н.М.,

за участю: позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

представника відповідача Смоляк О.А.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства фірми «СІДКОРН» про стягнення боргу за оренду земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в якому зазначила, що їй на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :07:000:0726 площею 11,80 га, яка розташована в межах Коларівської сільської ради Жовтневого (тепер - Миколаївського) району Миколаївської області.

01 серпня 2017 року вона уклала з приватним підприємством фірмою «СІДКОРН» (далі - ППФ «СІДКОРН») договір оренди відносно своєї земельної ділянки строком на 7 років. В пункті 2.2 розділу договору «Орендна плата» сторони погодили виплату орендної плати в розмірі 12% від грошової оцінки земельної ділянки. Розмір орендної плати підлягав індексації відповідно до рівня інфляції національної валюти України. Згідно з пунктом 2.1. договору орендна плата вноситься орендарем щорічно з урахуванням податків відповідно до чинного законодавства, а саме 50% до 25 серпня поточного року та 50% до 15 листопада поточного року.

Протягом 2018 - 2022 років відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання зі сплати орендної плати, виплачуюючи її невчасно, а за 2023 рік взагалі її не сплатив. На заяву ініціативної групи власників земельних ділянок про виплату орендної плати за 2023 рік відповідач листом від 12 лютого 2024 року пояснив, що несплата сталася через форс-мажорні обставини, проте позивач вважає, що відповідачем не доведено належними доказами існування таких обставин.

Посилаючись на викладене, з урахуванням збільшених позовних вимог від 31 січня 2025 року, просила стягнути з відповідача борг за оренду землі 2023-2024 років у розмірі 164892 грн 34 коп., з яких заборгованість з орендної плати 138039 грн 64 коп. без врахування податків та обов`язкових платежів, інфляційні втрати - 23899 грн 14 коп, 3% річних у розмірі 2953 грн 56 коп. Також просила стягнути 7000 грн відшкодування моральної шкоди, пов`язаної із вчасною несплатою орендної плати.

Представницею відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якій вона заперечувала задоволення вимог, так як виконання договору в частині сплати орендної плати було пов`язано з існуванням форс-мажорних обставин, про що сторонами було узгоджено в п. 4.1 договору оренди. Вказувала, що в зв`язку з повномасштабним вторгненням росії до України та введенням воєнного стану в Україні з 24 лютого 2024 року, на території Мішково-Погорілівської територіальної громади, на якій розташовані орендовані земельні ділянки, велися активні бойові дії з 04 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року. Починаючи з 11 листопада 2022 року зазначена територія віднесена до територій можливих бойових дій, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року. Перебування селища Каравелове (колишнє Коларове), яке відноситься до Мішково- Погорілівської сільської ради та утворює Коравелівський старостинський округ, до 11 листопада 2022 року унеможливило проведення посівної кампанії на 2023 рік та ймовірних польових робіт зі збору врожаю, у зв`язку з чим відповідач не міг використовувати земельну ділянку через ведення активних бойових дій, що призвело до неотримання врожаю та неможливості здійснення розрахунків за оренду земельної ділянки. Крім того внаслідок активних обстрілів м. Миколаєва упродовж 2022 року була пошкоджена виробнича база на території Інгульського району м. Миколаєва, по вул. Новозаводська 22, де знаходилися транспортні засоби та зберігалася сільськогосподарська продукція та посівний матеріал. Крім того з обстрілами та воєнними діями припинили працювати морські порти Миколаївської області, зокрема й торговий морський порт «Ніка-Тера» - з 04 червня 2022 року, що призвело до збитків ППФ «СІДКОРН» через неможливість продати продукцію. 11 листопада 2022 року селище Каравелове набуло статусу території можливих бойових дій, тому відповідач не мав можливості належно обробляти поля, через необхідність проведення заходів по їх розмінуванню. Повне розмінування проведено лише у 2024 році, внаслідок якого на орендованих землях було знайдено вибухонебезпечні предмети. Таким чином, з об`єктивних причин господарська діяльність по обробітку орендованих земель не могла проводитися, що унеможливило виплату орендної плати позивачу, а тому ППФ «СІДКОРН» просило у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У відповіді на відзив, позивачка вказувала, що зазначені відповідачем причини неможливості виконання зобов`язання по виплаті орендної плати не відповідають дійсності, у зв`язку з тим, що іншим орендодавцям відповідач виплатив орендну плату по листопад 2024 року, а також виплатив їй орендну плату за 2022 рік. Крім того, відповідач у своєму листі орендодавцям запевняв, що під урожай 2023 року ним були засіяні земельні ділянки соняшником, не згадуючи про необхідність розмінування земельних ділянок. Так як рішенням Мішково-Погорілівської сільської ради від 24.09.2024 року №6 відмовлено ППФ «СІДКОРН» у наданні додаткових пільг зі сплати місцевих податків та зборів за 2022 та 2023 роки, у тому числі і по земельній ділянці позивача, то, на її думку, це свідчить про можливість їх сплати та наявність доходів. До того ж, відповідно до актів ГУ ДСНС України у Миколаївській області про розмінування місцевості від вибухонебезпечних предметів, які надані відповідачем, вибухонебезпечних предметів не виявлено. Інше підприємство, яке орендує земельні ділянки на єдиному земельному масиві із земельною ділянкою позивачки, також проводило використання землі.

В судовому засідання позивачка та її представник підтримали позов та просили задовольнити. Наголосивши, що весь час оренди земельна ділянка оброблялася та використовувалася за призначенням, але тепер відповідач, щоб не виплачувати орендну плату, видумує підстави у виді замінування ділянок.

Представниця відповідача заперечувала проти позову з тих же підстав, що й були зазначено у відзиві: внаслідок непередбачуваних обставин засмічення вибуховими речовинами земель, їх обробіток неможливий був.

Суд, заслухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши докази в справі, прийшов до наступних висновків.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст. 15 ЦК України).

Позивачці належить на праві власності земельна ділянка площею 11,8043 га відповідно до державного акту про право власності на землю від 09 серпня 2007 року серії ЯГ №613929 з кадастровим номером: :07:000:0726, яка розташована в межах Коларівської сільської ради Жовтневого (тепер територія Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївського району) Миколаївської області.

01 серпня 2017 року вона уклала з ППФ «СІДКОРН» відносно земельної ділянки договір оренди строком на 7 років, який 15 листопада 2017 року був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майн. Відповідно до умов договору початок його дії з 01 січня 2018 року, а закінчення 31 грудня 2024 року.

Відповідно до п. 2.1 договору, орендна плата повинна була вноситися орендарем щорічно з урахуванням утриманих податків, відповідно до чинного законодавства, а саме 50% до 25 серпня поточного року та 50% до 15 листопада поточного року.

Згідно з п. 2.2. договору, за користування земельною ділянкою Орендар сплачував орендну плату у розмірі 12% від грошової оцінки земельної ділянки. Розмір орендної плати підлягав індексації відповідно до рівня інфляції національної валюти України.

Пунктом 3.4.2. договору встановлений обов`язок орендатора своєчасно сплачувати орендну плату.

У пункті 4.1. договорів сторони домовились, що звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за даним договором, якщо таке невиконання стало наслідком нездоланної сили, тобто подій, настання яких ні Орендодавець, ні Орендар не спроможні були передбачити і попередити (пожежі, повені, засухи, землетруси, інші стихійні явища природи, військові дії тощо).

Сторонами не заперечувалося, що відповідач провів розрахунок з позивачкою за договором оренди земельної ділянки по 2022 рік. Разом із тим орендна плата за період 2023-2024 роківи відповідачем не нараховувалась та не виплачувалась.

Основним посиланням відповідача було те, що неможливо було проводити сільськогосподарську діяльність на орендованих землях з метою отримання прибутків у зв`язку з бойовими діями та вторгненням збройних формувань російської федерації до України, що потягло замінування та засмічення вибухонебезпечними предметами орендованих земель, пошкодження їх майна та сільгосппродукції внаслідок ракетно-артилерійських обстрілів, зупинку роботи зерноторгових предметів, які здійснювали купівлю продукції, тобто через існування форс-мажорних обставин, які перешкоджали виконати передбачений договором сторін обов`язок з виплати позивачу орендної плати за 2023-2024 роки та підстави звільнення від відповідальності за невиконання умов договору.

В той же час суд не погоджується з таким посилання з огляду на наступне.

Так, частиною першою статті 2 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

За приписами статті 1 Закону України "Про оренду землі", яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Положеннями статей 24, 25 Закону України "Про оренду землі" визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.

Згідно вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року в справі № 922/2394/21 зазначено, що «статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Так, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Таких висновків дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2019 року у справі №917/1053/18 та у постанові від 09 листопада 2021 у справі № 913/20/21».

При цьому, з огляду на викладені вимоги закону форс-мажор не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності за невиконання чи прострочення виконанання зобов`язань на період існування форс-мажору.

Разом із тим частиною шостою статті 762 ЦК України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Обов`язок з доказування обставина невиплати позивачці відповідачем орендної плати за користування земельною ділянкою у період 2023-2024 роки через неможливості використання за призначенням орендованої у неї земельної ділянки за обставин, за які він не відповідає, а також наявності форс-мажорних обставин, внаслідок яких він не мав можливості своєчасно сплачувати орендну платі як підставу звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання покладається на відповідача .

В той же час, ППФ «СІДКОРН» не надало належних, достатніх та переконливих доказів на підтвердження неможливості використання за призначенням здійснення сільськогосподарської діяльності з метою вирощування сільськогосподарської продукції - орендованої у позивачки земельної ділянки через обставини, за які відповідач не відповідав у 2023-2024 роках.

Так, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України внаслідок військової агресії росії проти Держави Україна введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та діє до сьогоднішнього дня.

У відповідності до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій №309 від 22.12.2022 року "Про затвердження переліку територій на яких ведуться (велися) бойові дії, або тимчасово- окупованих російською федерацією" територія Мішково-Погорілівської територіальної громади була включена: до переліку територій активних бойових дії - у період з 04.03.2022 року по 11.11.2022 року; до переліку територій можливих бойових дій з 11.11.2022 року і до теперішнього часу.

При цьому загальновідомим є той факт, що у 2023-2024 роках активних бойових дій на території орендованих відповідачем земельних ділянок в межах території Мішково-Погорілівської територіальної громади не було.

Відомостей про використання цих земель у зазначений період військовими формуваннями Збройних Сил України суду не надано.

При цьому сам по собі факт звернення відповідача (тільки у вересні 2024 року) до Головногоу правління ДСНС України в Миколаївській області із проханням провести обстеження орендованих земельних ділянок на наявність забруднень вибухонебезпечними предметами та проведення відповідними службами робіт з очищення (розмінування) місцевості на підставі таких звернень відповідача не доводить факту невикористання орендарем ППФ «СІДКОРН» цих ділянок за призначенням.

Доказів звернення відповідача із такими заявами до Головного управління ДСНС України в Миколаївській області до 18 вересня 2024 року матеріали справи не містять.

Сам по собі факт такого звернення до органу ДСНС наприкінці дії договорів оренди викликає у суда обґрунтований сумнів щодо дійсних намірів відповідача, а в сукупності з іншими даними та доказами свідчить про його намагання уникнути виконання зобов`язань за договорами.

Разом із тим зміст адресованого орендодавцям листа ППФ «СІДКОРН» від 11.12.2023 року підтверджує здійснення відповідачем сільськогосподарської діяльності з метою вирощування сільськогосподарської продукції на орендованих земельних ділянках у 2023-2024 роках. Так, пояснюючи неможливість своєчасного розрахунку з орендної плати за 2023 рік, відповідач зазначає, що у 2023 році вся площа була засіяна соняшником, але погодні умови протягом червня-серпня 2023 року (дуже високі температури та відсутність дощів) призвели до втрати урожаю, у зв`язку із чим під урожай 2024 року ними була посіяна озима пшениця і ячмінь, тому розрахунок буде проведено після збирання урожаю 2024 року.

У адресованому орендодавцям листі від 12.02.2024 року ППФ «СІДКОРН» підтвердило можливість розрахунку з орендної плати за 2023 рік тільки після збирання урожаю 2024 року.

Посилання представниці відповідача на те, що вказані листи не доводять користування ППФ «СІДКОРН» орендованими земельними ділянками суд оцінює критично.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).

Але поведінка ППФ «СІДКОРН» суперечить добросовісності, оскільки не відповідає попереднім заявам та його поведінці, на які позивачка розумно покладалась.

При цьому слід звернути увагу на те, що рішенням Мішково-Погорілівської сільської ради від 24.09.2024 року №6 було відмовлено ППФ «СІДКОРН» у наданні пільг зі сплати місцевих податків та зборів за 2022 та 2023 роки, у тому числі і по земельній ділянці позивача.

Також слід враховувати, що наданий Головним управлінням статистики у Миколаївській області «Звіт ППФ «СІДКОРН» про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду за 2024 рік» також підтверджує здійснення відповідачем сільськогосподарської діяльності на орендованих земельних ділянках. Доказів того, що спірна земельна ділянка не входить до підзвітної площі, відповідачем не надано.

Згідно інформації Головного управління статистики у Миколаївській області, викладеній у листі від 28.05.2025 р., надати звіти ППФ «СІДКОРН» про посівні площі сільськогосподарських культур під урожай 2023, 2024 років та про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду за 2023 рік, оскільки вони вже видалені з бази даних приймального шлюзу електронної звітності органів державної статистики та знищені.

Приписами частин першої-третьої статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши зібрані у справі докази відповідно до вищевикладених вимог закону, суд дійшов висновку про недоведеність ППФ «СІДКОРН» факту неможливості використання за призначенням у 2023-2024 роках орендованої у позивачки земельної ділянки через обставини, за які відповідач не відповідає.

Надані відповідачем акти обстеження земель ГУ ДСНС в Миколаївській області не доводять, що на ділянках були виявлені вибухонебезпечні предмети і ділянки неможливо було обробляти.

Так за актом № 1534 від 01 листопада 2024 року ДСНС координати віднайдення вибухонебезпечних предметів вказують, що вони знаходилися за межами орендованих полів відповідача, за іншими актами ДСНС вибухонебезпечних предметів знайдено не було.

А за актами № 562 та 563 від 14 жовтня 2024 року на полях були виявлені безпечні залишки ракети і з наданого фото не вбачається, що вони знаходилася на сільськогосподарському полі, до того ж при перевірці зазначених в актах координат виявлення предметів вбачається, що ці координати не відносяться до полів, які орендував відповідач, в тому числі й поля позивачки.

Також суд не може прийняти як достовірний доказ акти про пошкодження його майна у виді автомобілів та техніки, оскільки не представлено доказів її належності відповідачу.

Суд звертає увагу, що відповідачем взагалі не було представлено належних та переконливих доказів щодо пошкодження його майна внаслідок обстрілів. Оскільки, якщо за такими фактами було зареєстровано кримінальне провадження, то повинні були здійсненні огляди місця події із застосуванням фото відеозйомки, проведена оцінка, долучено докази про належність майна на праві власності тощо. Проте таке відсутнє.

З огляду на викладене суд вважає доведеними вимоги позивачки до ППФ «СІДКОРН» про стягненню заборгованість з орендної плати за 2023-2024 роки.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2. Договору оренди земельних ділянок від 01 серпня 2017 року орендна плата повинна була вноситися орендарем щорічно з урахуванням утриманих податків відповідно до чинного законодавства в розмірі 12% від грошової оцінки земельної ділянки.

Згідно висновку Державної експертизи землевпорядної документації від 29 червня 2017 року № 458-6017 нормативно-грошова оцінка земельної ділянки ОСОБА_1 складає 213073 грн 53 коп. Інших даних про оцінку землі суду не надано і суд не приймає посилання представниці відповідача про неузгодженість розміру орендної плати, оскільки за минулі роки вона виплачувалася. Тобто орендарем визнавався обов`язок про її сплаті і він виконувався.

За інформацією Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель за 2023 рік становив 1,051, за 2024 рік 1,12.

Згідно пункту 164.2.5 ст. 164 Податкового кодексу України (далі ПК України) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід від надання майна в лізинг, оренду або суборенду (строкове володіння та/або користування), визначений у порядку, встановленому п. 170.1 ст. 170 цього Кодексу.

У відповідності до положень п. 170.1.1 ст. 170 ПК України податковим агентом платника податку - орендодавця щодо його доходу від надання в оренду (емфітевзис) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, земельної частки (паю), майнового паю є орендар.

Докази сплати відповідачем позивачу орендної плати за 2023 рік та 2024 рік у матеріалах справи відсутні.

За такого та з урахуванням передбаченого законом обов`язку орендаря сплатити податок на доходи фізичних осіб і військовий збір з орендної плати за землю (загалом 19,5 %), як податковим агентом, позивачка мала б отримати орендну плату за 2023 рік у розмірі 21632,63 грн: 12% від нормативної грошової оцінки землі (25568 грн 82 коп) і за відрахуванням податків та зборів (19,5% - 4985,92 грн) та з нарахуванням індексації нормативної грошової оцінки земель (1,051).

Також, за 2024 рік позивачка мала б отримати орендну плату у розмірі: 23052,85грн: 12% від нормативної грошової оцінки землі (25568 грн 82 коп) і за відрахуванням податків та зборів (19,5%) та з нарахуванням індексації нормативної грошової оцінки земель (1,12).

Загалом за 2023-2024 роки орендна плата складає 44685 грн 48 коп = (21632,63+ +23052,85).

В той же час, суд вважає що з врахуванням непередбачуваних обставин, які не залежали від волі відповіача у нього не було повноцінної можливості вчасно сплатити оренду плату.

Так відповідно до змісту листа Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року №2924/02.0-7.1, який є у загальному доступі, Торгова-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президенту України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні. Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Звичайно такі обставини повинні з`ясовані і досліджені в кожному окремому випадку.

За загальновідомим фактом в період 2022 -2023 років територія півдня України, зокрема Одеська та Миколаївські області, піддавалися артилерійсько-ракетним обстрілам, в зв`язку з чим морські порти, через які здійснювалося відвантаження закупленої зернової продукції, не працювали. Тільки із серпня 2023 року в Одеській області запрацювали певні портові структури, що дозволило зерно-трейдерам розпочати закупівлю зернових культур у сільгоспвиробників та їх вивезення. А порти Миколаївської області, через які здійснювалася така діяльність, не працюють і до цього часу.

Тому суд вважає, що ці форс-мажорні обставини перешкоджали відповідачу своєчасно виконати передбачений договорами обов`язок з виплати позивачці орендної плати за 2023-2024 роки.

За таких обставин, виходячи з приписів ст. 617 ЦК України та узгоджених сторонами у пункті Договору оренди умов щодо звільнення від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за даним Договором, якщо таке невиконання стало наслідком нездоланної сили, тобто подій, настання яких ні Орендодавець, ні Орендар не спроможні були передбачити і попередити (пожежі, повені, засухи, землетруси, інші стихійні явища природи, військові дії тощо), суд дійшов висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача відповідальності за невиконання зобов`язання зі своєчасної сплати орендної плати.

За такого вимоги позивачки в частині стягнення з ППФ «СІДКОРН» інфляційних втрат та трьох процентів річних від прострочених сум задоволенню не підлягають.

Що ж стосується вимог про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає наступне.

Так, відповідно до частини першої ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня провини особи, що завдала моральну шкоду, якщо провина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності й справедливості.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана та вина останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору".

Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Спричинення моральної шкоди позивачка пов`язує із невиконанням відповідачем обов`язку у передбачені умовами Договору оренди строки виплатити орендну плату. Проте таке порушення строків сплати орендної плати стало наслідком непереборної сили, вина відповідача в такому порушенні позивачкою недоведена, так само як і не надано суду доказів про заподіяння їй моральної шкоди.

Таким чином у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачкою судовий збір пропорційно задоволеним вимогам (26 %), що складає 446,92 грн (26 % від 1718 грн 92 коп).

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до приватного підприємства фірми «СІДКОРН» про стягнення боргу за оренду земельної ділянки задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємства фірми «СІДКОРН» на користь ОСОБА_1 , заборгованість з орендної плати у розмірі 44685 (сорок чотири тисячі шістсот вісімдесят п`ять) грн 48 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з приватного підприємства фірми «СІДКОРН» на користь ОСОБА_1 , відшкодування судових витрат пропорційно задоволеним вимогам у сумі 446 (чотириста сорок шість) грн 92 коп.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вітовський районний суд Миколаївської області протягом 30 днів з дня складання його повного тексту.

В засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення, в зв`язку із зайнятістю головуючого в інших провадженнях повний текст рішення було складено на 07 жовтня 2025 року.

Суддя Р.В. Козаченко