КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 жовтня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Подільського районного суду м. Києва в складі судді Петрова Д.В. постановлену в м. Київ 08 липня 2025 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про скасування реєстраційних дій та визнання недійсними договорів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В грудні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, просила визнати протиправними і скасувати записи про державну реєстрацію права приватної власності за відповідачами: ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 на об`єкти нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , покласти на відповідачів судові витрати.

У червні 2025 року стороною позивача подано до суду заяву про забезпечення позову, у якому позивач просила заборонити відповідачам ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресами АДРЕСА_1 ; заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, проводити будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за вказаними адресами.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходи по забезпеченню позову шляхом заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, проводити будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресами АДРЕСА_1 , у задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просила скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали місцевий суд не зазначив аргументів щодо необхідності забезпечення позову, а зазначив лише загальну норму цивільного процесуального законодавства.

Наводила зміст ст. 149, 150 ЦПК України, вказувала, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі забезпечення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Суд не повинен вживати таких заходів до забезпечення позову, які фактично є тотожними задоволенню заявлених вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (у тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Наводила правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 щодо співмірності заходів забезпечення позову та необхідності співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Посилалася на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 про те, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Також посилалася на правові висновки Верховного Суду в постанові від 10 листопада 2021 року в справі № 361/6799/14-ц, у якій зазначено, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі, зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Вказувала, що у цій справі у заяві про забезпечення позову позивач виклав лише підстави, з яких виник спір, та обмежився загальним припущенням про необхідність вжиття заходів забезпечення позову з метою недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення.

При цьому позивачем не зазначено конкретних обставин, які свідчили б, що невжиття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також не підтверджено таких обставин належними і допустимими доказами.

Суд в оскаржуваній ухвалі, обмежуючи права всіх учасників справи, не дослідив всі обставини та надані до заяви про забезпечення позову додатки. Звертала увагу, що ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_5 , ані ОСОБА_4 жодних дій щодо реєстрації земельних ділянок не вчиняли, що підтверджується листом Департаменту земельних ресурсів від 12 червня 2025 року, доданим позивачем до заяви про забезпечення позову.

Підсумовувала, що суд першої інстанції дійшов передчасних висновків про наявність підстав для забезпечення позову.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

В обґрунтування доводів відзиву зазначала, що в апеляційній скарзі міститься посилання на правові позиції Верховного Суду, які зводяться до їх цитування, разом з тим, будь-якого обґрунтування, чому саме цю правову позицію не врахував суд, в якій частині вона не була врахована, апеляційна скарга не містить.

Вказувала, що посилання в апеляційній скарзі на відсутність доказів на підтвердження правової позиції, викладеної у заяві про забезпечення позову, спростовується самою заявою про забезпечення позову та долученими до матеріалів справи доказами.

Також в апеляційній скарзі не надано будь-якого пояснення з приводу активних дій ОСОБА_6 , з урахуванням положень ст. 123 ЗК України, спрямованих на відведення земельної ділянки, на якій розташовано будинок ОСОБА_3 . Зокрема, відсутнє спростування, що зазначені дії в майбутньому, у разі задоволення її вимог, не призведуть до необхідності докладання додаткових зусиль та нових судових проваджень для ефективного захисту її порушених або оспорених прав.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до цитування норм права, якими регулюються відповідні правовідносини, без зазначення, які саме, на думку апелянта, судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального та/або процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали.

Пояснювала, що в ході розгляду даної справи стало відомо, що Департаментом земельних ресурсів КМДА зареєстровано клопотання ОСОБА_6 від 26 червня 2024 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл. 0,03 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 . Також на адвокатський запит Департаментом земельних ресурсів повідомлено, що ОСОБА_6 звертався до Київської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 . Крім того, від ОСОБА_6 зареєстровано лист-повідомлення від 31 липня 2024 року, в якому він повідомив Київську міську раду про укладення договору на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки за вказаною адресою.

Викладала фактичні обставини справи, вказувала, що відповідачами здійснювалась реконструкція будинку по АДРЕСА_1 за відсутності необхідної містобудівної документації, що призвело до порушення часток решти співвласників домоволодіння, зокрема позивача.

Незважаючи на вказані порушення, відповідач ОСОБА_6 звернувся до Департаменту земельних ресурсів КМДА із клопотанням від 26 червня 2024 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл. 0,03 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 . Тобто відповідач здійснює заходи, спрямовані на відведення земельної ділянки за вказаною адресою для будівництва і обслуговування жилого будинку, державна реєстрація якого оспорюється в даній справі.

Наголошувала, що обираючи захід забезпечення позову, позивачем визначено такий вид заходу, який є співмірним із заявленими позовними вимогами та жодним чином не порушує права всіх співвласників жилого будинку володіти спірним об`єктом нерухомості. При цьому вказаний захід забезпечення позову не обмежує прав відповідачів користуватися майном до вирішення спору по суті, оскільки унеможливлює лише безпідставне отримання права володіння або користування відповідачами на земельну ділянку, на якій розташовано будинок ОСОБА_3 , реєстрацію та її відчуження на час розгляду справи в суді. Заявлений захід забезпечення позову відповідає процесуальним нормам, що регулюють спірні правовідносини, відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що в грудні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати протиправними і скасувати записи про державну реєстрацію права приватної власності: ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 на об`єкти нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , покласти на відповідачів судові витрати.

Позов мотивувала тим, що їй на праві власності належить 1/6 частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 червня 2024 року після смерті її чоловіка ОСОБА_7 . Характеристики об`єкта: житловий будинок цегляний, загальною площею 99,8 кв.м., житловою площею 67,5 кв.м., зазначений в плані під літ. «А», з господарськими спорудами: сараї під літ. «Б», «В», «Г», «Д», «З», «И», «К», погріб з шийкою, вбиральня під літ. «Е», вбиральня під літ. «Ж», погріб під літ. «Л», погріб під літ. «М». Станом на кінець 1997 року жилий будинок за вказаною адресою належав на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у рівних частках.

Надалі, згідно довідки ТОВ «Київське міське бюро технічної інвентаризації», будинок садибного типу за вказаною адресою має такі характеристики: літ. «А» загальна площа 299,5 кв.м., житлова площа 120,4 кв.м., літ. «Т» загальна площа 93 кв.м., житлова площа 41,4 кв.м. Також зазначено, що наступні об`єкти збудовані самочинно: прибудови літ. «а3» пл. 26,1 кв.м., літ. «а4» пл. 26,9 кв.м., літ. «а5» пл. 3,5 кв.м. (добудова), літ. «а6» пл. 32 кв.м., літ. «а7» пл. 35,9 кв.м., літ. «а8» пл. 45,4 кв.м., літ. «а9» пл. 14,1 кв.м., сарай літ. «С» пл. 6 кв.м., житловий будинок літ. «Т» пл. 66,9 кв.м., гараж літ. «У» пл. 51,4 кв.м., погріб літ. «Ф» пл. 9,9 кв.м., теплиця літ. «Ц» пл. 18 кв.м., навіс літ. «Ч» пл. 4,1 кв.м.

В ході ознайомлення з матеріалами реєстраційної справи, на підставі яких було проведено державну реєстрацію виділу в натурі частки ОСОБА_4 у спільному будинку, та проведено виділ в натурі з відкриттям окремого розділу, виявлено договір купівлі-продажу від 11 травня 1972 року, за умовами якого ОСОБА_4 придбала частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Незважаючи на те, що господарські будівлі є самочинно збудованими, всупереч ст. 376, 31 ЦК України та ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на нерухоме майно. Крім того, у відповідь на адвокатський запит Подільською районною у м. Києві державною адміністрацією надано відповідь про відсутність розпорядження про присвоєння поштових адрес за адресами АДРЕСА_1 . Крім того, за ОСОБА_4 в порядку виділу частки з житлового будинку загальною площею 99,8 кв.м., житловою 67,5 кв.м. виділено частку житлового будинку пл. 250,8 кв.м., житловою 94,5 кв.м., що не відповідає частки.

Наведена реєстрація об`єкту нерухомого майна призвела до порушення часток решти співвласників домоволодіння, в тому числі позивача у справі.

Надалі, незважаючи на суттєві порушення виділу в натурі своєї частки, ОСОБА_4 , на підставі висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, здійснено поділ об`єкта нерухомого майна, в результаті чого утворилися нові об`єкти нерухомого майна: АДРЕСА_1 : житловий будинок літ. «А» загальною площею 36,6 кв.м., житловою 12,4 кв.м., власник ОСОБА_1 , договір дарування, серія та номер 1912, виданий 11 вересня 2023 року, видавник ОСОБА_12 , приватний нотаріус КМНО;

АДРЕСА_1: житловий будинок літ. «А» загальною площею 90,7 кв.м., житловою 36,4 кв.м., власник ОСОБА_5 , договір дарування, серія та номер 1910, виданий 11 вересня 2023 року, видавник ОСОБА_12 , приватний нотаріус КМНО;

АДРЕСА_1 : житловий будинок літ. «А» загальною площею 71,1 кв.м., житловою 26,3 кв.м., власник ОСОБА_6 , договір дарування, серія та номер 1911, виданий 11 вересня 2023 року, видавник ОСОБА_12 , приватний нотаріус КМНО;

АДРЕСА_1: житловий будинок літ. «А» загальною площею 52,4 кв.м., житловою 19,4 кв.м., власник ОСОБА_1 , договір дарування, серія та номер 1913, виданий 11 вересня 2023 року, видавник ОСОБА_12 , приватний нотаріус КМНО.

Враховуючи викладене, вказувала, що державною реєстрацією виділу в натурі частки ОСОБА_4 у спільному будинку за адресою АДРЕСА_1 та подальший її поділ між іншими відповідачами, порушено право спільної часткової власності ОСОБА_3 у спільному будинку.

На підтвердження обставин, зазначених у позові, до позовної заяви ОСОБА_3 надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо будинку за адресою АДРЕСА_1 , копію договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою 13 травня 1981 року, на підставі якого ОСОБА_7 придбано частину будинку за адресою АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці пл. 1321 кв.м., копії свідоцтв про одруження та про право на спадщину за заповітом, витяги з Державного реєстру речових прав, бази даних Державного земельного кадастру, довідки-характеристики БТІ, копії технічних паспортів на будинок садибного типу, копії листів Міністерства юстиції України та Управління нотаріату, копії висновків щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, копію довідки ТОВ «Технічний центр «Будівельно-інвентарна експертиза» про підтвердження поштової адреси, копію договору купівлі-продажу від 11 травня 1972 року, на підставі якого ОСОБА_4 придбано частину будинку за адресою АДРЕСА_1 , копію листа Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, копії договорів дарування.

У заяві про забезпечення позову, поданої в червні 2025 року, позивачем ОСОБА_3 повідомлено, що під час розгляду даної справи стало відомо, що Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) зареєстровано клопотання ОСОБА_6 від 26 червня 2024 року № 201794438 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл. 0,03 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 .

Також на адвокатський запит Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) повідомлено, що ОСОБА_6 звертався до Київської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

Крім того, від ОСОБА_6 зареєстровано лист-повідомлення від 31 липня 2024 року, в якому він повідомив Київську міську раду про укладення договору на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки за вказаною адресою.

Повторно наводила фактичні обставини справи, зазначені в позовній заяві, вказувала, що на клопотання ОСОБА_6 від 26 червня 2024 року Київською міською державною адміністрацією у місячний строк не було прийнято жодного з рішень, передбачених ст. 123 ЗК України, що надає право для ОСОБА_6 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл. 0,03 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , тобто, вчиняти дії, спрямовані на відведення земельної ділянки, на якій розташовано будинок позивача ОСОБА_3 .

Вказувала, що враховуючи предмет позову, розроблення проекту землеустрою та подальше відведення земельної ділянки призведе до того, що земельну ділянку, на якій розташовано будинок ОСОБА_3 , може бути відчужено на користь третіх осіб. Невжиття заходів забезпечення позову в майбутньому може вимагати від позивача, у разі можливого задоволення її вимог, докладання додаткових зусиль та нових судових проваджень для ефективного захисту її порушених або оспорених прав.

Вказувала, що з огляду на викладені в заяві обставини, враховуючи предмет позову у справі та визначені ч. 1 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, ефективним способом забезпечення позову буде саме заборона органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельних ділянок, на яких розташовано об`єкти нерухомого майна, реєстрація яких оспорюється, а саме АДРЕСА_1 .

Наголошувала, що обираючи захід забезпечення позову, позивачем визначено такий вид заходу, який є співмірним із заявленими позовними вимогами та жодним чином не порушує права всіх співвласників жилого будинку володіти спірним об`єктом нерухомості. При цьому вказаний захід забезпечення позову не обмежує прав відповідачів користуватися майном до вирішення спору по суті, оскільки унеможливлює лише безпідставне отримання права володіння або користування відповідачами на земельну ділянку, на якій розташовано будинок ОСОБА_3 , реєстрацію та її відчуження на час розгляду справи в суді. Заявлений захід забезпечення позову відповідає процесуальним нормам, що регулюють спірні правовідносини, відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

До заяви про забезпечення позову позивачем додано копію листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 16 квітня 2025 року, у якому повідомлено, що Департаментом зареєстровано клопотання ОСОБА_6 від 26 червня 2024 року № 201794438 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл. 0,03 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , за результатом розгляду якого заявнику листом від 31 липня 2024 року надані зауваження; за поданням Департаменту не надавався дозвіл ОСОБА_6 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема пл. 0,0138 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 43 - 44 т. 2), копію листа Департаменту з питань ДАБК м. Києва від 30 грудня 2024 року, згідно якого Департамент не видавав, не реєстрував документів, як б надавали право на виконання підготовчих та будівельних робіт і не приймав в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресами АДРЕСА_1 (а. с. 45 т. 2), копію листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 12 червня 2025 року на адвокатський запит, яким повідомлено, що від ОСОБА_6 зареєстровано лист-повідомлення від 31 липня 2024 року № 432352052, в якому він повідомив Київську міську раду про укладення договору на розроблення проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки, яка розташована на АДРЕСА_1 ; повідомлено, що згідно даних МЗК та АСКОД, клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою або повідомлення про замовлення розроблення документації із землеустрою від ОСОБА_1 щодо земельних ділянок на АДРЕСА_1 та від ОСОБА_5 щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 від до Департаменту не надходили (а. с. 46 - 47 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Разом із тим, у справі, що переглядається, суд першої інстанції не здійснив оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, та не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог. Крім того, частково задовольнивши заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції відмову в задоволенні інших вимог жодним чином не мотивував.

Із матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо реєстрації права власності ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 на об`єкти нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , які утворилися шляхом виділу з будинку за адресою АДРЕСА_1 , співвласником частини якого є позивач, в зв`язку з чим позивач просила визнати протиправними і скасувати записи про державну реєстрацію права приватної власності за відповідачами.

Однак, судом першої інстанції залишено поза увагою, що право користування позивача ОСОБА_3 земельною ділянкою, на якій розташовано її будинок, не є предметом даного позову, і будь-яких вимог, які б стосувались порушення права користування ОСОБА_3 земельною ділянкою, нею до відповідачів пред`явлено не було.

Отже, наведені у заяві про забезпечення позову та у відзиві на апеляційну скаргу доводи позивача, що розроблення проекту землеустрою та подальше відведення земельної ділянки призведе до того, що земельну ділянку, на якій розташовано будинок ОСОБА_3 , може бути відчужено на користь третіх осіб, в контексті заявлених нею вимог, не можуть бути підставами для забезпечення позову в обраний позивачем спосіб.

Таким чином, в даному випадку позивачем не наведено ґрунтовних доводів про те, яким чином невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчинення реєстраційних дій речових прав на земельні ділянки утруднить виконання рішення суду про задоволення вимог про визнання протиправними та скасування записів про державну реєстрацію права приватної власності за відповідачами, ухваленого за наслідками розгляду заявлених нею вимог, або яким чином невжиття заходів забезпечення унеможливить виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

Отже, наведений захід забезпечення позову не відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову, не спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову і жодним чином не впливає на ефективний захист або поновлення права позивача, за захистом якого вона звернулася до суду.

Крім того, задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, судом першої інстанції не звернуто уваги, яким чином вжиття заходів забезпечення позову у обраний позивачем спосіб забезпечить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася, у разі задоволення її вимог про визнання протиправними та скасування записів про державну реєстрацію права приватної власності за відповідачами, враховуючи, що з 16 січня 2020 року статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» викладено в новій редакції, згідно з якою виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію, або скасування державної реєстрації ОСОБА_3 в межах даного позову не заявила.

Суд першої інстанції не здійснив оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не оцінив рівноцінності заходів забезпечення позову зі змістом заявлених позовних вимог, жодним чином не обґрунтував необхідності вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права. Будь-яких висновків щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову ухвала суду не містить, а у заяві про забезпечення позову чітких аргументованих доводів для їх застосування не наведено. Часткове задоволення заяви про забезпечення позову також будь-яким чином не аргументоване.

Таким чином, під час апеляційного перегляду знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги, що в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали місцевий суд не зазначає жодних аргументів щодо необхідності забезпечення позову, а зазначає лише загальну норму цивільного процесуального законодавства, а у заяві про забезпечення позову позивач виклав лише підстави, з яких виник спір, та обмежився загальним припущенням про необхідність вжиття заходів забезпечення позову з метою недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, при цьому позивачем не зазначено конкретних обставин, які свідчили б, що невжиття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також не підтверджено таких обставин належними і допустимими доказами.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, оскільки зводяться до підтримки помилкової ухвали суду першої інстанції.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову в зв`язку з її недоведеністю та необґрунтованістю, оскільки адекватність заходу забезпечення позову, який просила застосувати позивач, не відповідає вимогам, на забезпечення яких він вживається.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи, та оскільки вона постановлена з порушенням норм процесуального права, з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням наведених вимог закону, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. Таким чином, питання щодо стягнення судового збору за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційним судом у даному випадку не вирішується і підлягає розгляду судом, який ухвалює остаточне рішення у справі.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити позивачу ОСОБА_3 в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.