ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1170/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлова В`ячеслава Ігоровича на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2024 року, у справі №638/21992/24, за заявою представника ОСОБА_2 - адвоката Мазепи Геннадія Борисовича до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року до суду з використанням електронного сервісу «Електронний суд», надійшла позовна заява адвоката Мазепи Г.Б., подана в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, в якій представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики, наявність якого підтверджується борговою розпискою від 23.05.2021 року, в розмірі 55000 (п`ятдесят п`ять тисяч) доларів США.

Разом з поданням позовної заяви представником позивача подано заяву про забезпечення вказаного вище позову, шляхом накладення арешту на все майно, в тому числі грошові кошти, що належить на праві власності відповідачу, в межах ціни позову в розмірі 55000 (п`ятдесят п`ять тисяч) доларів США, що станом на момент звернення до суду, за офіційним курсом НБУ на 18 листопада 2024 року, становить 2270378 (два мільйони двісті сімдесят тисяч триста сімдесят вісім) грн. 00 коп., а також шляхом заборони відчуження майна, належного відповідачу на праві власності, в межах ціни позову в розмірі 55000 доларів США, що станом на момент звернення до суду, за офіційним курсом НБУ на 18 листопада 2024 року, становить 2270378 (два мільйони двісті сімдесят тисяч триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2024 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову у цивільній справі за позовом представника ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) - адвоката Мазепи Геннадія Борисовича до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Накладено арешт на все майно, в тому числі грошові кошти, що належить на праві власності ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), в межах ціни позову - в розмірі 55000 (п`ятдесят п`ять тисяч) доларів США, що станом на момент звернення до суду, за офіційним курсом НБУ на 18 листопада 2024 року, становить 2270378 (два мільйони двісті сімдесят тисяч триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

Заборонено відчуження майна, належного ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на праві власності, в межах ціни позову - в розмірі 55000 доларів США, що станом на момент звернення до суду, за офіційним курсом НБУ на 18 листопада 2024 року, становить 2270378 (два мільйони двісті сімдесят тисяч триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Павлов В`ячеслав Ігорович в апеляційній скарзі просить апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу скасувати. Розподілити судові витрати.

Вказав, що приймаючи оскаржувану ухвалу суд виходив з того, що «виходячи з оцінки

обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зважаючи на те, що між сторонами виник спір, який перебуває на розгляді в суді, позивачем оскаржується виконавчий документ, суд вважає, що заява позивача про забезпечення позову підлягає задоволенню». Проте забезпечення позову застосовано у справі про стягнення боргу за договором позики, де ні про який виконавчий документ не йде мова та який ніким зі сторін у справі не оскаржується. Отже, в основу оскаржуваного судового рішення покладено висновок суду, що не ґрунтується на матеріалах справи та належних доказах.

Мотиви поданої заяви зводяться до того, що у разі відчуження відповідачем майна яке йому належить унеможливить виконання рішення суду по справі і тому вважає за необхідне застосувати забезпечення позову, щоб в подальшому уникнути ускладнення при виконанні рішення суду. Разом з тим, позивачем та його представником не конкретизовано на яке саме майно відповідача вони просить накласти арешт та не зазначили майно яке на праві власності належить відповідачу. Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. У даному ж випадку відсутні причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, тобто об`єктивні обставини та (або) припущення щодо обставин, що несуть реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, тобто вказують на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду. У цивільному судочинстві відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання. Так, суду не було надано доказів, що існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду про задоволення позову у разі невжиття заходів забезпечення позову, оскільки відсутня обґрунтованість такого припущення. Крім того, суду не було надано доказів, що обраний позивачем захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, з урахуванням того, що позивачем взагалі не зазначено яке майно належить відповідачеві, та що у разі його застосуванню буде забезпечено: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками. Виходячи з того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду не вбачається. Заявником взагалі не зазначено на яке саме майно накласти арешт, та не обґрунтовано, яким чином невжиття обраних заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання ймовірного рішення суду про стягнення заборгованості.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши її доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам оскаржувана ухвала суду відповідає.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд зазначив, між сторонами дійсно існує спір. Який перебуває на розгляді у суді, спірне нерухоме майно, щодо якого заявник просять застосувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту та заборони відчуження; є предметом спору щодо боргу за договором позики.

Вказано, що арешт майна полягає у позбавленні можливості лише розпоряджатися цими об`єктами нерухомого майна та не призведе до жодних негативних наслідків, не призведе до надмірного обмеження прав відповідача на володіння та користування майном, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження № 14-88цс20).

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів учасників справи чи інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.152 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову недостатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи належним чином підтверджені. Не може бути задоволено заяву про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції відповідно до наявних у справі доказів правильно встановив, що у даному випадку виник спір щодо стягнення заборгованості за договором позики на суму 55000 доларів США, що станом на момент звернення до суду, за офіційним курсом НБУ на 18 листопада 2024 року, становить 2270378 (два мільйони двісті сімдесят тисяч триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

Відповідач не надав до суду доказів про наявність у нього грошових коштів, достатніх забезпечити виконання рішення суду у разі його задоволення. Тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для забезпечення позову. Відповідач не обмежений у праві замість нерухомого майна покласти на депозит суду відповідну суму грошових коштів в якості забезпечення своєї спроможності сплатити заборгованість у разі задоволення позову. Оскаржена ухвала суду відповідає вказаним нормам цивільного процесуального права, легітимній меті застосованих судом забезпечувальних заходів, та є пропорційним у контексті змісту спірних правовідносин, та відповідає основному завданню цивільного судочинства, яке визначено у ст. 2 ЦПК України: справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідач не надав до суду відомостей про те, що у нього відсутня нерухомість, за рахунок якої можливо виконання вказаної ухвали про забезпечення позову, тому наведені з цього приводу доводи скарги є необґрунтованими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлова В`ячеслава Ігоровича -залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2024 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 20 жовтня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.