Провадження № 2/638/1369/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Штих Т. В.,

за участю секретаря судового засідання: Ковальчук А. П.,

розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, визнання права на безоплатну приватизацію, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення сум,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Харкова з позовом до Харківської міської ради про визнання дій неправомірними, визнання права на безоплатну приватизацію, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення сум.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.09.2023 № 489 визнано наймачами мешканців житлових приміщень, які виключені із числа службових: ОСОБА_1 наймачем двокімнатної квартири АДРЕСА_1 зі складом сім`ї 3 особи: ОСОБА_1 наймач; ОСОБА_2 дружина; ОСОБА_4 син. Однак, на момент прийняття рішення від 27.09.2023 № 489 склад сім`ї який був зазначений у ньому не відповідав дійсності, оскільки ОСОБА_2 вже не була дружиною позивача, а шлюб з останньою було розірвано на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.06.2023 справа № 638/3265/23.

У подальшому 21.10.2023 між позивачем та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у першому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харків Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 3007.

Згодом рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 28.02.2024 № 546/24 вищевказана квартира була передана до комунальної власності Харківської міської територіальної громади. Однак, у подальшому позивач не може приватизувати дану квартиру відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, оскільки колишня дружина на момент прийняття рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.09.2023 № 489, вже не була членом сім`ї.

У зв`язку з цим позивач був вимушений звернутись до Харківської міської ради де прохав на підставі вказаних обставин та документально підтверджених документів, внести зміни до рішень виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.09.2023 № 489, від 28.02.2024 № 546/24 виключивши колишню дружину ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_2 , яка на момент прийняття рішення вже не була його дружиною та відповідно членом сім`ї та у разі необхідно із урахуванням пунктів 10, 11, 12, 22 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 a6o просив винести нове рішення з цього приводу включивши діючу дружину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, згідно відповіді Харківської міської ради від 16.07.2024 № 8327/0/129-24 позивачу було відмовлено у вирішенні питання щодо внесення змін у рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.09.2023 № 489, від 28.02.2024 № 546/24 або прийнятті нових рішень мотивуючи це тим, що діючим законодавством України не передбачено внесення змін у вже прийняті рішення виконавчими органами місцевих рад, а також те що дане питання вирішується у судовому порядку.

Ухвалою від 12 вересня 2025 року позов залишено без руху.

16 вересня 2025 року до суду надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою від 23 вересня 2025 року позов повторно залишено без руху.

27 вересня 2025 року вказані в ухвалі недоліки були усунені.

Ухвалою від 30 вересня 2025 року по справі відкрито загальне провадження, справу призначено до підготовчого засідання.

Ухвалою від 17 грудня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.

28 січня 2025 року від представника відповідача до суду надійшли письмові пояснення, в яких посилаючись на те, що у справі визначено неналежний суб`єктний склад у справі просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказала, що позивач, вважаючи порушення з боку відповідача його прав на належне оформлення та користування житлом, також ставить перед судом вирішення питань щодо такого права користування та оформлення за іншими особами, а саме ОСОБА_2 , як колишньою дружиною, та діючою дружиною - ОСОБА_3 .

Доводи позову та позовні вимоги щодо порушення його законних прав та інтересів, за захистом яких він звернувся стосуються особи ОСОБА_2 , включення якої, рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.09.2023 № 489, до наймачів мешканців приміщень кв. АДРЕСА_2 , за доводами позивача, порушує його права на користування таким житлом, а також на використання його права та права іншої особи ОСОБА_3 на приватизацію житлового фонду.

Ухвалами від 26 червня 2025 року було задоволено клопотання позивача та повернуто розгляд справи до стадії підготовчого провадження. Також було залучено в якості співвідповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

08 вересня 2025 року до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення в яких вона просила відмовити в задоволенні позову, оскільки правова позиція та доводи позивача, а також докази у їх сукупності зводяться та свідчать про те, що позивач має намір вирішити питання про зняття колишньої дружини, відповідачки ОСОБА_2 із реєстрації із зазначеного житла з підстав розірвання шлюбу з нею шлюбу, що, за позицію позивача, виключає її зі складу членів його сім`ї, та її не проживання у даному житлі тривалий період (який пов`язаний з введенням воєнного стану та бойовими діями в Україні).

Позивач повинний звертатися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення та зняття з реєстрації та доводити наявність таких підстав в межах такого позовного провадження. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.09.2023 № 489, а визнання особи такою, що втратила право користування таким житловим приміщенням.

Ухвалою від 14 жовтня 2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача ХМР просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.09.2023 № 489 визнано наймачами мешканців житлових приміщень, які виключені із числа службових: ОСОБА_1 наймачем двокімнатної квартири АДРЕСА_1 зі складом сім`ї 3 особи: ОСОБА_1 наймач; ОСОБА_2 дружина; ОСОБА_4 син.

Позивач своєю заявою від 03.07.2024 звернувся до ХМР з проханням змінити рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.09.2023 № 489 та виключити колишню дружину з квартири та включивши ОСОБА_3 як члена сім`ї наймача.

Листом Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради від 16.07.2024 № Д-1-ЕП-10773/0/1-24.08.-31-8327/0/129-24 за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 04.07.2024 з питань приватизації кв. АДРЕСА_2 повідомлено, що на підставі звернення ГУ Національної поліції України в Харківській області від 30.08.2023, рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.09.2023 № 489, дана квартира виключена з числа службової житлової площі зі складом: ОСОБА_1 (позивач), син та дружина, яка зазначена у даному рішенні виконкому.

Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні норми діючого законодавства.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

У відповідності до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Лише після вирішення питання про зняття з даного житла статусу службового воно може бути приватизоване на умовах і в порядку, передбаченому Законом.

Згідно зі статтею 6 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

За змістом статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.

Статтею 122 ЖК Української РСР передбачено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Відповідно до пункту 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих.

Сам по собі факт зміни статусу сімейних відносин серед складу осіб, які включені до складу родини, якій надавалося службове приміщення, у тому числі з питань розлучення та/або укладення шлюбу з іншими особами, не є підставою для виключення чи включення таких осіб зі складу наймачів такого житла, про що позивачу надана обґрунтована відповідь.

Судом також встановлено, що підстави позову позивача не містять жодних обґрунтувань та посилань на акт цивільного законодавства, який на його думку надає підстави для визнання недійсним розпорядження органу приватизації та внесення змін до нього.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Це право реалізується, зокрема, шляхом звернення до суду (стаття 4 ЦПК України).

При цьому, позивач самостійно визначає, чиє саме рішення, дія чи бездіяльність порушили його право, та визначає відповідача у справі.

У даному провадженні позовні вимоги заявлено позивачем виключно до органу Харківської міської ради про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити певні дії.

Суд зазначає, що підставою для задоволення позову є доведеність факту порушення права позивача з боку відповідача. Зі змісту позовної заяви та наданих до неї додатків вбачається, що Харківська міська рада, не є тим суб`єктом, який порушив право позивача, а отже, не є належним відповідачем у цьому спорі.

Відповідно до засад цивільного судочинства, суд вирішує спір у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України). Позивачем не заявлено жодних позовних вимог до ОСОБА_2 ані про визнання її права недійсним, ані про виселення.

Суд позбавлений процесуальної можливості ухвалювати рішення про права та обов`язки осіб ОСОБА_2 , щодо яких не заявлено жодних позовних вимог, оскільки це порушуватиме фундаментальні принципи змагальності та диспозитивності процесу.

Обраний позивачем спосіб захисту шляхом пред`явлення вимог до органу приватизації, який діяв правомірно, без пред`явлення вимог до особи, право якої оспорюється, є неналежним відповідно до статті 16 ЦК України. Такий спосіб захисту не відповідає природі спору та не може призвести до ефективного відновлення права позивача.

За таких обставин, у задоволенні позову до органу приватизації належить відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Оскільке, як було вже зазначено судом позивачем обрано неправильний спосіб захисту, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, визнання права на безоплатну приватизацію, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення сум залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, Конституцією України, ст. 16, 203, 215 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, визнання права на безоплатну приватизацію, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення сум залишити без задоволення.

Судові витрати вважати сплаченими позивачем.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24 жовтня 2025 року

Суддя Т. В. Штих