Номер провадження: 22-ц/813/3857/25
Справа № 521/7185/23
Головуючий у першій інстанції Роїк Д.Я
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Управління освіти Херсонської міської ради на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 25 жовтня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради, Управління освіти Херсонської міської ради, ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради, Управління освіти Херсонської міської ради, ОСОБА_2 з позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу мотивуючи це тим, що позивач до повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну працювала вихователем в Херсонському закладі дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради. В період окупації міста Херсона виконувала свої обов`язки відповідно до посадової інструкції. З серпня 2022 року по 30.12.2022 року не отримувала заробітної плати.

30.12.2022 року у мобільному додатку «Вайбер» отримала наказ Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради від 30.12.2022 року за № 5 «Про призупинення дії трудових відносин», що підписаний виконуючою обов`язки директора закладу ОСОБА_2 .

Зазначеним наказом між Херсонським закладом дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради та позивачем призупиненні трудові відносини з 30.12.2022 року до прийняття рішення про скасування призупинення трудового договору до припинення.

Вважає наказ Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради від 30.12.2022 року за № 5 «Про призупинення дії трудових відносин» в частині призупинення із нею трудових відносин незаконним.

Так, причиною для призупинення закладом з позивачкою трудових відносин у наказі визначено «у зв`язку із здійсненням пропаганди у закладі освіти з метою сприяння здійсненню збройної агресії проти України, відкритим схилянням працівників закладу до роботи на окупаційну владу, встановленню та підтриманню окупаційного режиму».

Зазначає, що на початку липня 2022 року директор закладу ОСОБА_3 скликала виробничу нараду, на якій в присутності колективу після спільного обговорення ситуації, що склалася, було прийнято рішення відкрити дитячий садок для дітей працівників комунальних служб, медичних працівників, незахищених верств населення, які залишились в окупованому Херсоні. На цій нараді директор повідомила, що їй погрожували представники окупаційної влади, її життю та здоров`ю загрожує небезпека, якщо ЗДО № 23 не буде працювати. Колективом було прийнято рішення бути разом, підтримувати один одного і зберегти майно закладу від пограбування, про що зазначено було у відповідному Протоколі.

Протоколи та книги нарад були винесені вихователем-методистом закладу ОСОБА_4 . Єдиною умовою, за якою колектив та керівництво домовилось працювати було відсутність пропаганди, прапорів та символіки країни-агресора.

Також зазначає, що важливо є те, що під час окупації вихователі працювали за українськими державними стандартами дошкільної освіти та освітній процес проводився українською мовою, чим працівники постійно наражали себе на небезпеку, але стійко витримали той тиск, який здійснювали військові російської федерації, що «охороняли» заклад, який виражався у вимозі спілкуватись російською мовою.

Заклад відкрився 1 вересня 2022 року.

Працівники садочка не приймали від окупаційної влади будь-яких вказівок та методичних рекомендацій щодо освітнього процесу, працювали з дітьми за українською програмою. В порушення вимог закону Управлінням освіти Херсонської міської ради позивачці не виплачується заробітна плата з серпня 2022 року. Підставою для невиплати заробітної плати позивачці відповідач зазначає наказ виконуючої обов`язки директора Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради Синько О.В. від 28.10.2022 №1 «Про визнання відсутності з нез`ясованих причин».

Середній заробіток за час вимушеного прогулу розрахувала відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

Відповідно розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводила виходячи з мінімальної заробітної плати в розмірі 6700,00 грн на місяць. Розрахунковий період: січень та лютий 2023 року. Середній заробіток за час вимушеного прогулу: 2 міс х 6700,00 грн =13 400,00 грн.

Заробітна плата позивачці не виплачувалась з серпня 2022 року по 30.12.2022 року, відповідно до стягненню підлягає сума в розмірі 33 500 грн (6700,00 грн х 5 міс).

Відповідні обставини слугували підставою звернення до суду з відповідним позовом.

Позивачем до суду подавалось заява про збільшення позовних вимог в частині збільшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13 400,00 грн до 42 200,00 грн, оскільки період вимушеного прогулу збільшився у зв`язку із розглядом справи.

Також, позивачем до суду подавалась заява про відмову від вимоги, що визначена у позові під номером 8, а саме: «Покласти на виконуючу обов`язки завідуючої Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради ОСОБА_2 обов`язок покрити матеріальну шкоду в розмірі, що буде стягнута з Управління освіти Херсонської міської ради, заподіяну Управлінню освіти Херсонської міської ради незаконним призупиненням трудових відносин з позивачем.».

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 25 жовтня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовною заявою про скасування наказу про призупинення трудових відносин.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради, Управління освіти Херсонської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Скасовано наказ Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради від 30.12.2022 року за № 5 «Про призупинення дії трудових відносин» із внесеними доповненнями наказом №6 від 10.01.2023 року «Про внесення доповнень до наказу від 30.12.2022 року № 5, в частині призупинення трудових відносин з ОСОБА_1 .

Стягнуто з Управління освіти Херсонської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заробітну плату за серпень 2022 року по грудень 2022 року у розмірі 33 500 (тридцять три тисячі п`ятсот) грн 00 коп.

Стягнуто з Управління освіти Херсонської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2023 року по 25.10.2024 року в розмірі 144 637 (сто сорок чотири тисячі шістсот тридцять сім) гривень 50 коп.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу та заробітна плата обраховані судом без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Рішення суду в частині поновлення дії трудового договору та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Управління освіти Херсонської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 18 800 (вісімнадцять тисяч вісімсот) грн 00 коп.

Стягнуто з Управління освіти Херсонської міської ради () на користь держави судовий збір у розмірі 3 220,80 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Управління освіти Херсонської міської ради подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 25 жовтня 2024 року в частині стягнення грошових коштів з управління освіти Херсонської міської ради скасувати та ухвалити нове судове рішення яким покласти всі витрати у повному обсязі на державу, що здійснює військову агресію проти України, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання на 14.10.2025 року о 15:00 год. представник Управління освіти Херсонської міської ради та представник Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради не з`явилися.

Представник Управління освіти Херсонської міської ради надав до апеляційного суду заяву про відкладення судового засідання через неможливість взяти участь в судовому засіданні без деталізації причин такої неможливості.

Від представника Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради заяв про відкладення судового засідання з повідомленням про причину неявки до суду не надходило.

Присутні в судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Негуляєв М.А. та представник Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 ХМР Синько О.В. не заперечували проти розгляду справи за фактичною явкою сторін.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Разом з тим, справа перебуває на розгляді в судах з березня 2023 року, а в апеляційному суді з січня 2025 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст.ст. 210, 371 ЦПК України.

Ураховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги, обставини які стали відомі під час апеляційного провадження, достатньої наявності у справі матеріалів для розгляду апеляційної скарги по суті, колегія суддів не вбачає перешкод для розгляду справи без явки належним чином повідомлених сторін та їхніх представників в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Поновлюючи ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовною заявою про скасування наказу про призупинення трудових відносин, задовольняючи позов ОСОБА_1 , скасовуючи наказ Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради від 30.12.2022 року за № 5 «Про призупинення дії трудових відносин» із внесеними доповненнями наказом №6 від 10.01.2023 року «Про внесення доповнень до наказу від 30.12.2022 року № 5, в частині призупинення трудових відносин з ОСОБА_1 , стягуючи з Управління освіти Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 заробітну плату за серпень 2022 року по грудень 2022 року у розмірі 33 500 грн 00 коп., стягуючи з Управління освіти Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2023 року по 25.10.2024 року в розмірі 144 637 грн, який, які і стягнута заробітна плата обраховані судом без віднімання сум податків та зборів, допускаючи рішення суду в частині поновлення дії трудового договору та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць допущено до негайного виконання, вирішуючи питання про стягнення з Управління освіти Херсонської міської ради судових витрат на користь ОСОБА_1 у вигляді понесених нею витрат на правничу допомогу в розмірі 18 800 грн 00 коп. та у вигляді судового збору в дохід держави у розмірі 3 220,80 грн, суд першої інстанції виходив з того, що:

- в умовах воєнного стану в країні та постійних обстрілів м. Херсон, в якому проживає позивач строк її звернення до суду із позовною заявою про скасування наказу про призупинення трудових відносин підлягає поновленню;

- Херсонський заклад дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради та Управління освіти Херсонської міської ради не надали суду належних доказів, які доводять неможливість забезпечити позивача роботою: наказів, розпоряджень, посадової інструкції позивача, документів про трудовий розпорядок, обсяг виконуваної позивачем роботи напередодні видання оспорюваного наказу тощо;

- наказ Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради від 30.12.2022р. № 5 «Про призупинення дії трудових відносин» із внесеними доповненнями наказом №6 від 10.01.2023 року «Про внесення доповнень до наказу від 30.12.2022 року № 5, що стосується ОСОБА_1 , суперечить вимогам чинного законодавства України, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі;

- скасування наказу про призупинення дії трудових відносин, має наслідком стягнення на користь працівника заробітної плати за час вимушеного прогулу з 18.01.2022 року по час прийняття рішення судом про поновлення згідно з середньомісячною заробітною платою;

- наказ виконуючої обов`язки директора Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради Синько О.В. від 28.10.2022 року №1 «Про визнання відсутності з не з`ясованих причин» певних працівників Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради і зокрема ОСОБА_1 , на підставі якого позивачці не виплачена заробітна плата за період з серпня 2022 року по 30.12.2022 року, не може встановлювати певні факти, які тягнуть за собою юридичні наслідки, оскільки форма цього наказу не відповідає вимогам пункту 2.27 (Складення деяких видів документів. Накази) Примірної інструкції з діловодства у дошкільних навчальних закладах, затвердженої Наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту №1059 від 01.10.2012 року так як не містить констатуючої частини;

- посадовий оклад позивача менше ніж мінімальна заробітна плата на час розрахунку, у зв`язку з чим обрахунок середнього заробітку за час вимушеного проводиться виходячи з мінімальної заробітної плати в розмірі 6700,00 грн;

- позивачем доведено належними та допустимими доказами розмір витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, що має бути сплачена позивачем адвокатові за надані послуги при оскарженні наказу про призупинення трудових відносин та стягнення заробітної плати середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- матеріали справи не містять клопотання відповідачів про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам і є правильними.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- ОСОБА_1 до повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну працювала вихователем в Херсонському закладі дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради;

- за період окупації міста Херсона (березень 2022 року 11.11.2022 року) виконувала свої обов`язки відповідно до посадової інструкції;

- з серпня 2022 року по 30.12.2022 року не отримувала заробітної плати;

- ОСОБА_1 у мобільному додатку «Вайбер» отримала наказ Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради від 30.12.2022 року за № 5 «Про призупинення дії трудових відносин», що підписаний виконуючою обов`язки директора закладу ОСОБА_2 , зі змісту якого слідує, що призупинено трудові відносини між Херсонським закладом дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради та ОСОБА_1 з 30.12.2022 року до прийняття рішення про скасування призупинення трудового договору. Окрім того зазначено, що призупинення дії трудових відносин відбулося на підставі ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року, у зв`язку із здійсненням пропаганди у закладі освіти з метою сприяння здійсненню збройної агресії проти України, відкритим схилянням працівників закладу до роботи на окупаційну владу, встановленню та підтриманню окупаційного режиму;

- згідно з наказом № 6 від 10.01.2023 року «Про внесення доповнень до наказу від 30.12.2022 року № 5», яким внесено доповнення та роз`яснення до наказу від 30.12.2022 року № 5 «Про призупинення трудових відносин», а саме викладено в такій редакції: «У зв`язку з тимчасовою відсутністю можливості Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради забезпечувати деяких працівників роботою і тимчасове припинення ними виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором».

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 43 Конституції України - кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресіїта забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Статтею 1 Закону України від 15 березня 2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу Прикінцеві положення ЗаконуУкраїни «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу ХІХ Прикінцеві положення Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене положення Закону України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Згідно із частиною 3 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Таким чином, Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, застосував положення статті 235 КЗпП України за аналогією та зробив висновок, що позивач перебувала у вимушеному прогулі з вини роботодавця, що призвело до невиплати заробітної плати позивачу, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Такий висновок узгоджується зі змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року в справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24) зазначено, що:

«Сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» №75 від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору»), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.

Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» №75 від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору») є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону».

Встановивши, що Херсонський заклад дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради та Управління освіти Херсонської міської ради не надали суду належних доказів, які доводять неможливість забезпечити позивача роботою: наказів, розпоряджень, посадової інструкції позивача, документів про трудовий розпорядок, обсяг виконуваної позивачем роботи напередодні видання оспорюваного наказу тощо, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наказ від 30.12.2022 року № 5 «Про призупинення дії трудових відносин» із внесеними доповненнями наказом № 6 від 10.01.2023 року «Про внесення доповнень до наказу від 30.12.2022 року № 5, що стосується ОСОБА_1 суперечить вимогам чинного законодавства України та правильно зазначив, що позовні вимоги в частині скасування наказу Херсонського закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради від 30.12.2022 року за № 5 «Про призупинення дії трудових відносин» із внесеними доповненнями наказом № 6 від 10.01.2023 року «Про внесення доповнень до наказу від 30.12.2022 року № 5», в частині призупинення трудових відносин з ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Набувши висновок про незаконність наказу про призупинення дії трудових відносин з позивачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку з 01.01.2023 року по 25.10.2024 року (дата ухвалення рішення суду) в розмірі 144 637 грн

У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України.

Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватися не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі».

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 червня 2025 року, справа № 766/9397/24, провадження № 61-3786св25.

При незаконному призупиненні дії трудового договору роботодавець зобов`язаний виплатити працівнику середній заробіток за час вимушеного прогулу за аналогією із застосуванням ст. 235 КЗпП України ( постанова Об`єднаної палати касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.05.2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24).

Таким чином, при стягненні на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за період, який був охоплений наказом про призупинення трудових відносин з 01.01.2023 року, що визнаний судом незаконним до дати ухвалення судом відповідного рішення 25.10.2024 року, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 235 КЗпП України за аналогією до правовідносин у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, оскільки у випадку незаконності призупинення дії трудового договору обов`язок виплатити працівнику середній заробіток за період призупинення покладається на роботодавця.

При цьому, суд надав обґрунтовану оцінку листам Управління освіти Херсонської міської ради, в яких міститься інформація про розмір заробітної плати позивача станом на 01.07.2022 року та відсутності у довідці Управління освіти Херсонської міської ради від 14.02.2023 року за вих. № 45/08-11 розрахункового періоду, що передує місяцю призупинення трудових відносин з позивачем та обчислюючи середній заробіток за час вимушеного прогулу вірно застосував Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року та розмір мінімальної заробітної плати 6 700 грн, встановлений відповідним законом про державний бюджет України на час виникнення спірних правовідносин.

Крім того, відповідно до статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором; роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати.

Встановивши, що

- позивач будучи вихователькою у дитячому дошкільному закладі під час окупації залишилась у м. Херсон і через загрозу житті та здоров`ю працівників дитячого дошкільного закладу, які залишились в м. Херсон під час окупації, у разі їхньої відмови від роботи у закладі, а також задля збереження майна дошкільного закладу і врятування його від пограбування, вимушена разом із іншими працівниками закладу, які залишились, розпочати підготовку дитячого закладу до відкриття, а потім продовжити роботу дитячого дошкільного закладу без використання пропаганди, прапорів та символіки країни-агресора, без прийняття від окупаційної влади будь-яких вказівок та методичних рекомендацій щодо освітнього процесу, який продовжувався виключно за українськими державними стандартами дошкільної освіти та проведення освітнього процесу та українською мовою, що не спростовано відповідачем;

- відповідач не довів фактичну виплату позивачці заробітної плати, нарахованої за серпень та перші 8 днів вересня 2022 року;

- наказ виконуючої обов`язки директора Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради Синько О.В. від 28.10.2022 року №1 «Про визнання відсутності з нез`ясованих причин» (що зазначено у листі Управління юстиції Херсонської міської ради) не може бути підставою для невиплати заробітної плати, оскільки даним наказом не можуть встановлюватись певні факти, які тягнуть за собою юридичні наслідки і даний наказ виходячи з його змісту не видавався з метою організації основної діяльності, адміністративно-господарських функцій або з кадрових питань та містить констатуючої частини, а його форма не відповідає вимогам пункту 2.27 (Складення деяких видів документів. Накази) Примірної інструкції з діловодства у дошкільних навчальних закладах, затвердженої Наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту №1059 від 01.10.2012 року,

суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення з Управління освіти Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 заробітну плату за серпень 2022 року по грудень 2022 року у розмірі 33 500 грн 00 коп., виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої у цій період, про що позивачем і було заявлено відповіді вимоги.

Також, суд встановивши відповідні обставини слушно зауважив, що на час видання наказу від 28.10.2022 року про відсутність на роботі певних працівників закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради з 09.09.2022 року в тому числі і позивачки, виконуюча обов`язки даного дошкільного закладу ОСОБА_2 перебувала за межами окупованого Херсону і здійснювала виконання своїх обов`язків дистанційно.

Крім того, суд першої інстанції правильно вказав, що підстави не виплати заробітної плати за фактично відпрацьований нею час з серпня 2022 року по грудень 2022 року включно та призупинення трудових відносин з позивачем з 01.01.2023 року, обґрунтовані тим, що позивач співпрацювала з російською окупаційною адміністрацією під час тимчасової окупації міста Херсон (березень 2022 року 11.11.2022 року), зокрема здійснювала пропаганду у закладі дошкільної освіти, сприяла здійсненню збройної агресії проти України шляхом встановлення і утвердження тимчасової окупації частини території України, впровадження стандартів освіти держави-агресора, що фактично співвідноситься із звинуваченням у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 111-1 КК України.

Проте, доказів притягнення позивачки до кримінальної відповідальності за вчинення відповідного кримінального правопорушення, про оголошення підозри, пред`явлення обвинувачення компетентними державними органами України, відповідачем не надано, а допитана в суді в якості свідка інший працівник закладу дошкільної освіти № 23 Херсонської міської ради, яка під час окупації м. Херсон як і позивач працювала у цьому закладі, підтвердила відсутність будь-якої пропаганди з боку позивача під час фактично роботи в умовах окупації.

Лист Служби безпеки України від 03.04.2023 року вих. № 71/22/1/176-662 не містить інформації про позивача як учасника кримінального провадження.

При таких обставинах висновок районного суду про стягнення з Управління освіти Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 заробітну плату за серпень 2022 року по грудень 2022 року включно у розмірі 33 500 грн відповідає встановленим у справі обставинам, узгоджується з дослідженими судом доказами та заснований на законодавстві.

Доводи апеляційної скарги, висновок районного суду по суті заявлених вимог, не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про неправильну оцінку судом доказів, які надані сторонами та неправильне застосування норм матеріального закону, який регулює спірні правовідносини.

Таким чином висновки районного суду про задоволення позову ОСОБА_1 по суті заявлених вимог як обґрунтованих - є правильним.

Слід зазначити, що у разі обґрунтованості позовних вимог, пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції поновив строк звернення до суду виходячи з того, що в умовах воєнного стану в країні та постійних обстрілів у м. Херсон, в якому проживає позивач строк її звернення до суду із позовною заявою про скасування наказу про призупинення трудових відносин підлягає поновленню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повиненбув дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Призупинення трудових відносин не є тотожнім звільненню і тому на оспорення відповідного наказу роботодавця встановлений строк у три місяці.

Оспорюваний наказ про призупинення трудових відносин виданий 30.12.2022 року, в той час як до суду з відповідними вимогами, позивач звернулась 17.03.2023 року, тобто до спливу трьох місячного строку на оскарження в судовому порядку.

Разом з тим, серед заявлених вимог є вимога про стягнення заробітної плати за серпень 2022 року - грудень 2022 року у розмірі 33 500 грн, що і обумовило поновлення строку звернення до суду про яке просив позивач з посиланням на проживання в м. Херсон, яке перебуває в зоні активних бойових дій та зазнає постійних щоденних обстрілів.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про неправильну оцінку судом доказів, які надані сторонами та неправильне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Що стосується здійсненого судом розподілу судових витрат.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

При цьому серед основних засад (принципів) цивільного судочинства п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України закріплює принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

Згідно ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

За приписами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ст. 141 ЦПК України, що закріплює вимоги щодо розподілу судових витрат між сторонами, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Згідно приписів ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, у рішенні по справі «East/West Allia№ce Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

ЄСПЛ в своєму рішенні від 07 листопада 2013 року у справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07) зазначив, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (рішення від 07.11.2013 року у справі «Бєлоусов проти України», Заява № 4494/07, п. 115).

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:

1) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21);

2) розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (пункти 28, 29);

3) саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44).

У постанові від 25 жовтня 2022 року у справі № 820/3681/18 (адміністративне провадження № К/9901/27069/19) Верховний Суд зазначив: «Розмір відповідної суми (витрат на правничу допомогу) має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат. Склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20) роз`яснено, що в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Верховний Суд у постанові від 11 квітня 2023 року по справі № 390/1648/20 звертає увагу, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Аналізуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 137, частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Тобто, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі 317/1209/19, провадження 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі 554/2586/16-ц, провадження 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі 753/1203/18, провадження 61-44217св18, від 14 вересня 2021 року у справі 204/6564/19, провадження 61-1970св21, від 09 листопада 2021 року у справі 648/2776/20, провадження 61-7641св21.

Так, матеріалами справи підтверджено, що на виконання вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України позивач у першій заяві по суті спору, а саме позовній заяві, зазначила попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона очікує понести в зв`язку із розглядом справи, надала до судових дебатів два звіти про виконану роботу на загальну суму 8 800 грн, договір та додаткову угоду до нього про розмір адвокатського гонорару, в яких зазначено, що у разі ухвалення позитивного рішення суду, яким буде визнано незаконним та скасовано наказ Херсонського закладу дошкільної освіти №23 Херсонської міської ради №5 від 30.12.2022 року «Про призупинення трудових відносин» в частині призупинення трудових відносин з клієнтом, стягнуто заробітна плата та середній заробіток за час вимушеного прогулу, клієнт адвокату сплачує гонорар у розмірі 10 000 гривень.

Крім того у п. 3 додаткової угоди №1 від 13.02.2023 року сторони погодили, що гонорар передбачений п. 1 цієї угоди, сплачується адвокату після його сплати відповідачем за відповідним рішенням суду, яке набрало законної сили, або в порядку примусового виконання судового рішення.

Як вже зазначалось, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено по суті заявлених вимог.

За таких обставин, у суду першої інстанції були наявні всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати понесені останньою у зв`язку з розглядом справи.

Апеляційний суд вважає, що надані докази підтверджують дійсність, обґрунтованість і співмірність понесених судових витрат позивача на правничу допомогу відповідно складності справи, значення розгляду справи для сторін, наданим адвокатом обсягом послуг, а також відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Отже суд першої інстанції, врахувавши результат розгляду справи та надані адвокатом докази понесених судових витрат на правничу допомогу, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 18 800 грн.

Разом з тим, в апеляційній скарзі скаржник також просила стягнути з Управління освіти Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката в апеляційній інстанції у розмірі 6 500 гривень.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Управління освіти Херсонської міської ради як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції не зверталось із заявою про зменшення розміру витрат на оплату витрат на правничу допомогу адвоката, а суд ураховуючи принцип диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19.

Як зазначено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зокрема, матеріалами справи підтверджено, що справа з підстав розгляду спору по суті перебувала в провадженні суду апеляційної інстанції з січня 2025 року по жовтень 2025 року, під час якого представником позивача у справі подавались процесуальні документи, та прийнято участь у судовому засіданні 14.10.2025 року.

Разом з тим, представником ОСОБА_1 адвокатом Негулявим Максимом Анатолійовичем досягнуто мети надання правничої допомоги у цій справі.

Слід зазначити, що представником позивача під час розгляду справи не вчинялись дії, що могли призвести до затягування розгляду справи або надання тверджень та заперечень щодо певних обставин, без надання відповідних доказів на підтвердження своєї позиції.

Матеріали справи не містять клопотання відповідачів про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні.

За таких підстав, колегія суддів, з огляду на подані позивачем у справі докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, застосувавши принцип співмірності відповідно до статті 137 ЦПК України, а також фактичний об`єм виконаної роботи та її складність, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені на стадії апеляційного провадження, в розмірі 6 500 гривень

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління освіти Херсонської міської ради- залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 25 жовтня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з Управління освіти Херсонської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесені на стадії апеляційного провадження, в розмірі 6 500 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 20.10.2025 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова