Справа № 461/3375/24 Головуючий у 1 інстанції: Кротова О.Б.
Провадження № 22-ц/811/3695/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Чижа Л.М.

за участю: представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 листопада 2024 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Магировська Олена Вікторівна, ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Магировська Олена Вікторівна, ОСОБА_5 про визнання права спільної часткової власності на квартиру,

ВСТАНОВИЛА:

19.04.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись в суд із позовом до ОСОБА_4 , в якому просили визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 . На підставі заповіту, посвідченого 25.11.2021 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., та зареєстрованого в реєстрі за №3833, спадкодавець все належне йому майно заповів в рівних частках позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Крім позивачів, після смерті ОСОБА_6 іншим спадкоємцем за законом була його дочка ОСОБА_5 , однак вона відмовилась від спадщини та не зверталась до нотаріуса у шестимісячний термін із заявою про прийняття спадщини. Після смерті спадкодавця залишилося спадкове майно - квартира АДРЕСА_1 . Квартира належить на праві спільної сумісної власності спадкодавцю ОСОБА_6 та відповідачці ОСОБА_4 . Для оформлення прав на спадкове майно позивачі звернулись до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Магировської О.В. із заявами про прийняття спадщини, однак нотаріус їм повідомила, що для оформлення спадщини спадкоємцям потрібно надати оригінал зазначеного вище свідоцтва про право власності на квартиру. Разом з тим, оригінал свідоцтва про право власності на квартиру від 25.06.2007 №Г-2772 в єдиному примірнику знаходиться у відповідачки, позивачі неодноразово звертались до неї із проханням надати оригінал свідоцтва, щоб вони змогли належно оформити свої спадкові права, проте вона відмовилась їм надати документ. Таким чином, позивачі позбавлені можливості оформити свої права на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 , оскільки приватним нотаріусом їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з наведеної вище причини. Зазначає, що єдиним можливим та правильним шляхом захисту порушених прав, є звернення до суду із зазначеним позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

03.06.2024 ОСОБА_4 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якій просила визнати за нею право спільної часткової власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 покликається на те, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у її спільній сумісній власності із ОСОБА_6 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Із початку 1985 року ОСОБА_4 разом із спадкодавцем ОСОБА_6 почали проживати у спірній, на той час ще неприватизованій квартирі АДРЕСА_1 . Влітку 1985 року ОСОБА_6 був притягнутий до кримінальної відповідальності за крадіжку та засуджений до позбавлення волі на три роки і сім місяців. З урахуванням цих обставин, він був знятий з місця реєстрації у зазначеній квартирі. Перебуваючи в місцях позбавлення волі, ОСОБА_6 ініціював 16.01.1986 офіційну реєстрацію шлюбу з ОСОБА_4 в Миколаївській колонії. Після спливу шести місяців перебування ОСОБА_6 в місцях позбавлення волі, Залізнична районна адміністрація подала позов до ОСОБА_6 про визнання його втратившим права на житлову площу зазначеної квартири. Також позов було пред`явлено і до ОСОБА_4 про її виселення з даної квартири. Оскільки ОСОБА_4 продовжувала проживати в спірній квартирі, іншим житлом не володіла, відтак вона звернулася з зустрічним позовом до Залізничної районної адміністрації про призначення її наймачем квартири АДРЕСА_1 . 25.02.1987 рішенням Залізничного районного суду м.Львова позовні вимоги Залізничної райадміністрації задоволено частково, визнано ОСОБА_6 втратившим право на житлову площу квартири АДРЕСА_1 , а у вимозі щодо виселення ОСОБА_4 відмовлено. Також судовим рішенням визнано за ОСОБА_4 право на житлову площу зазначеної квартири. Як наслідок, ОСОБА_4 15 квітня 1987 року, як основний квартиронаймач зареєструвалась у квартирі. У 1988 році ОСОБА_6 , після звільнення з місць позбавлення волі, повернувся проживати у спірну квартиру та вони почали проживати разом як сім`я, а також ОСОБА_4 надала дозвіл на реєстрацію його місця проживання у квартирі, як члена сім`ї наймача. Перебування ОСОБА_6 у місцях позбавлення волі негативно вплинули на спосіб життя останнього, внаслідок чого з 1990 року вони припинили разом проживати як подружжя. У 2009 році за заявою ОСОБА_4 їх шлюб було розірвано. Таким чином, з 1990 року в спірній квартирі залишилась проживати ОСОБА_4 , а ОСОБА_6 забрав усі свої особисті речі та залиштв квартиру. Він почав подорожувати (Байкал, Алтайський край, Одеса), у Львові бував рідко, орієнтовно в 2003 році, ОСОБА_6 повернувся до м.Львова, однак жодної вимоги щодо його вселення в квартиру не заявляв. Надалі він почав проживати з позивачкою ОСОБА_1 на орендованій квартирі. У 2007 році ОСОБА_4 ініціювала процес приватизації квартири та оскільки ОСОБА_6 був зареєстрований в спірній квартирі, як член сім`ї наймача, відтак останній був включений в приватизацію. Даний факт ОСОБА_4 не заперечувала, оскільки ОСОБА_6 пообіцяв їй, що не претендуватиме на квартиру і дотримався цього, оскільки з 1990 року по день його смерті він жодного разу не ставив вимоги щодо його вселення, усунення перешкод в користуванні квартирою, визначення часток в спірному майні, тощо. Окрім цього, він протягом тридцяти трьох років не приймав жодної участі в оплаті комунальних послуг за спірну квартиру, не проводив ремонтні роботи в квартирі, не облагороджував її, не проводив капітальних ремонтних робіт, тощо. Натомість ОСОБА_4 з 1990 року по даний час самостійно утримувала та утримує спірне майно, що перебуває у спільній сумісній власності з ОСОБА_6 , а саме: щомісячно оплачує квартирну плату, яка нараховується від кількості зареєстрованих осіб (2 особи), що підтверджується відповідними квитанціями ЛКП «Каменяр-Центр»; з 1990 року по 2008 рік тричі здійснювала санітарні ремонтні роботи; у 2009-2011 роках провела капітальний ремонт в квартирі, а саме було замінено пічне опалення на двохконтурний котел; замінено усі сантехнічні прилади; встановлено накопичувальний водяний бак; замінено усю електричну проводку; встановлено нові запобіжники; встановлено усі нові металопластикові вікна та балконні двері; замінено усе підлогове покриття; здійснено європобілку та замінено усі меблі. Орієнтовно в 2019-2020 році ОСОБА_4 сплатила разовий внесок в розмірі 600 доларів США для заміни ліфта в будинку, а також протягом тридцяти трьох років здійснювала особисто усі необхідні витрати для обслуговування та облагородження спірного майна. Із урахуванням наведеного та із покликанням на ч. 2 ст. 372 ЦК України зазначає, що наявні усі підстави збільшити ОСОБА_4 частку у спільній сумісній власності - квартирі АДРЕСА_1 . Також вказує, що орієнтовно в 2016-2017 роках ОСОБА_6 успадкував квартиру АДРЕСА_2 , де і проживав до дня смерті. На даний час зазначену квартиру успадкувала позивачка та її син на підставі заповіту, що свідчать про те, що позивачі забезпечені іншим майном, на відміну від ОСОБА_4 . З огляду на наведене, вважає, що первісний позов є безпідставним, а зустрічні позовні вимоги є підставними, документально підтвердженими, а відтак такими, що підлягають до задоволення.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Магировська Олена Вікторівна, ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 1 248 грн 75 коп. судового збору на кожного та 8 000 грн витрат на професійну правничу допомогу на кожного.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Магировська Олена Вікторівна, ОСОБА_5 про визнання права спільної часткової власності на квартиру відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що спірне майно перебуває у спільній сумісній власності між спадкодавцем та нею.Згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. В цьому випадку домовленість існувала між ОСОБА_4 та спадкодавцем ОСОБА_6 , що підтверджуються доказами та показами свідків.Крім цього, абзацом другим ч.2 ст.372 ЦК України зазначено, що за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.З врахуванням вимог даної статті, ОСОБА_4 звернулася з зустрічним позовом до спадкоємців по заповіту з вимогою збільшити її частку, як співвласника у спільній сумісній власності з урахуванням обставин, які мають істотне значення. ОСОБА_4 попри розірваний шлюб з спадкодавцем- ОСОБА_6 , навіть після розірвання шлюбу перебувала з ним в дружніх стосунках. Про їх дружні відносини знали і позивачі за первісним позовом. Більше того, позивачам за первісним позовом також відома усна домовленість спадкодавця ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , згідно якої квартира АДРЕСА_1 в цілому залишиться ОСОБА_4 .

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Магировська Олена Вікторівна, ОСОБА_5 про визнання права спільної часткової власності- задовольнити. Визнати за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 3/4 частки в квартирі АДРЕСА_1 . В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи: Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Магировська Олена Вікторівна, ОСОБА_5 , про визнання права власності в порядку спадкування- відмовити.

Представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін. Представник ОСОБА_4 ОСОБА_7 подала до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі, проте колегія суддів вважає, що причина відкладення не є поважною, відтак клопотання не підлягає до задоволення, та вважає за можливе проводити розгляд справи без її участі. Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання особи не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому колегія суддів вважає, що розгляд справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України слід проводити без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №286.

Заповітом від 25.11.2021, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., та зареєстрованим в реєстрі за №3833, ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все належне йому майно, з чого б воно не складалось, та де б воно не знаходилось і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті, заповів в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно із матеріалами спадкової справи №1/2023, наданої на запит суду приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., спадкоємці за заповітом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , у зв`язку з чим приватним нотаріусом 24.01.2023 заведено спадкову справу. Інші спадкоємці ОСОБА_6 із заявами про прийняття спадщини після смерті останнього не звертались. Спадкоємців, які б претендували на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_6 , не встановлено.

У своїх заявах про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , серед іншого, просили видати їм свідоцтво про право на спадщину померлого, а саме на його частку в розмірі 1/2 на квартиру АДРЕСА_1 , в рівних частках у відповідності до заповіту, а саме по 1/4.

Разом з тим, повідомленням приватного нотаріуса №221/02-14 від 09.04.2024, остання інформувала ОСОБА_1 про те, що оскільки правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_3 (одна друга) частка якої належала ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і до дня смерті проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_4 , не надані, видати свідоцтво про право на спадщину неможливо.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 25.06.2007, Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради посвідчує, що квартира спільного заселення, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та членам сім`ї: ОСОБА_6 .

Зазначене також підтверджується довідкою директора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» Мартинишин Г.Й. №1051 від 14.03.2024, згідно з якою станом на 29.12.2012, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва №Г-27722 про право власності на квартиру від 25.06.2007.

Встановлено, що співвласники спірної квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_4 станом на момент набуття у власність квартири АДРЕСА_1 , перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 01.12.2009 (свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 01.12.2009).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частина перша статті 1223 ЦК України).

Згідно із ч.1 та ч.2 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (частина третя статті 1235 ЦК України).

Частиною 4 статті 1236 ЦК України передбачено, що чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч.1 ст.368 ЦК України).

Зазначене також узгоджується із ст.60 СК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, наведеними нормами встановлена презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності, а саме вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Тобто той із співвласників, який заявляє про спростування презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних доказів.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачі за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 за заповітом, у визначений законом строк звернулись до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та обраний ними спосіб захисту цивільного права відповідає вимогам закону, оскільки вони позбавлені на реалізацію своїх спадкових прав та поновлення таких прав можливе лише у судовому порядку, відтак заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц висловлено такий правовий висновок: якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку, або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_4 вправі була звертатись до ОСОБА_6 з вимогою про стягнення половини витрат на утримання спільної квартири. Однак, ОСОБА_4 не надано фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції рівності часток (по 1/2) у спільній сумісній власності, доказів домовленостей щодо відступу від презумпції рівності часток ОСОБА_6 не надано, відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що зустрічний позов до задоволення не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 24.10.2025.

Головуючий

Судді