Справа № 456/4390/25
Провадження № 2/456/1960/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Валовін Ю. В. ,

з участю секретаря Байко В.З.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медекс Плюс» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін та учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Котік О.С. звернулась до Стрийського міськрайонного суду Львівської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з ТОВ «Медекс Плюс» на користь ОСОБА_1 : невиплачену заробітну плату за період з вересня 2024 року по січень 2025 року в розмірі 23 972,11 грн без утримання з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті; середній заробіток за час затримки не виплаченої заробітної плати в розмірі 32 207,02 грн; компенсацію за невикористані 18 календарних днів щорічної основної відпустки в сумі 2 858,40 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку компенсації щорічної відпустки в сумі 22 549,60 грн;6 211,20 - судові витрати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що з 12 квітня 2022 року була прийнята на посаду сестри медичної відокремленого підрозділу пункту забору біологічного матеріалу м. Моршин до ТОВ «МЕДЕКС ПЛЮС» на підставі наказу № 251-К від 11.04.2022. З січня 2024 року виплата заробітної плати проводилася не вчасно, що стало підставою розірвання трудового договору з відповідачем з 13.01.2025. Згідно наказу № 9-К від 13.01.2025 відповідач мав виплатити компенсацію за невикористані 18 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 12.04.2024 по 13.01.2025, а також провести повний розрахунок виплати заробітної плати на день звільнення, чого зроблено не було. Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 23 972,11 грн, а також, середній заробіток за час затримки в 142 робочих дні (з 13.01.2025 по 25.07.2025) розрахунку при звільненні у розмірі 32 207,02 грн, компенсацію за невикористані 18 календарних днів щорічної основної відпустки в сумі 2 858,40 гривень та середній заробіток за час затримки в 142 робочих дні розрахунку компенсації щорічної відпустки в сумі 22 549,60 грн.

05.09.2025 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог на суму заборгованості за січень та березень 2024 року в розмірі 9 680, 00 грн, однак з урахуванням часткового погашення відповідачем заборгованості 04.09.2025 в розмірі 23 972,11 грн, стягненню підлягає сума заборгованості в розмірі 67 295,02 грн.

Відповідач 05.09.2025 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що заборгованість ТОВ «Медекс Плюс» перед ОСОБА_1 повністю погашена станом на 04.09.2025 шляхом виплати їй коштів в розмірі 23 972,11 грн. Решту позовних вимог вважає безпідставними та просить в їх задоволені відмовити.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Процесуальні дії у справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.08.2025 року головуючим суддею щодо розгляду вищевказаної позовної заяви визначено суддю Валовін Ю.В. /а.с. 37/

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.08.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Медекс Плюс» про стягнення заборгованості по заробітній платі прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін /а.с. 49/. Одночасно з відкриттям провадження у справі, судом задоволено клопотання представника позивача та витребувано в ТОВ «Медекс Плюс» (юридична адреса: м. Івано-Франківськ, вул. Військових Ветеранів, 10) розрахунковий листок, довідку з бухгалтерії про нарахування та виплату заробітної плати, довідку з бухгалтерії про заборгованість заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, копії платіжної відомості, видатковий касовий ордер зарахування заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.01.2024 року по 13.01.2025 року та інші документи, які стосуються виплати заробітної плати і заборгованості із заробітної плати.

Розгляд справи тричі було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача в справі та невиконання відповідачем ухвали про витребування доказів.

13.10.2025 судом завершено розгляд справи ухваленням рішення за відсутності сторін, які попередньо подали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заяви (клопотання) учасників справи.

Разом з позовною заявою, позивачем заявлено клопотання про поновлення строків звернення до суду та про витребування доказів в ТОВ «Медекс Плюс». Клопотання про витребування доказівзадоволене ухвалою від 20.08.2025. В подальшому, ухвалою від 08.09.2025 строк виконання ухвали про витребування доказів було продовжено до 22.09.2025. Відповідач виконав ухвалу, надавши суду відповідні документи 05.09.2025 та 23.09.2025.

01.09.2025 представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без його та позивача участі.

05.09.2025 представником позивача Котік О. С. подано до суду заяву про зміну позовних вимог. Зокрема, зменшено позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 23 972,11 грн, оскільки остання сплачена відповідачем 04.09.2025, а також збільшено позовні вимоги на 9 680,00 грн, в якості заборгованості по заробітній платі за січень та березень 2024 року про не виплату якої позивач знав на дату звернення до суду, вказував в позовній заяві, проте не мав розрахунку точної суми заборгованості і саме тому подава клопотання про витребування доказів.

13.10.2025 представником відповідача Дебенком І. В. подано клопотання про розгляд справи без участі відповідача та його представника.

Будь-яких інших заяв та/чи клопотань від учасників справи не надходило.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 12.04.2022 на підставі наказу № 251-К від 11.04.2022 була прийнята на посаду сестри медичної відокремленого підрозділу пункту забору біологічного матеріалу м. Моршин в ТОВ «Медекс Плюс» /а.с. 12-13/.13.01.2025 наказом № 9-К від 31.12.2024 була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП. Вказаним наказом передбачено здійснити виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані 18 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 12.04.2024 по 13.01.2025.

Станом на дату звільнення, 13.01.2025, розрахункових виплат з працівником проведено не було, в матеріалах справи відсутні платіжні доручення чи видаткові касові ордери, які б підтверджували протележне. Також, на дату звільнення ОСОБА_1 письмово не було повідомлено про суми, що були нараховані та підлягали виплаті при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати, як цього вимагає ст.. 116 КЗпП України. Відповідно до довідки без номеру і дати ТОВ «Медекс плюс» створеної з облікової системи щодо розрахунку з працівником ОСОБА_1 поданої суду 23.09.2025 /а.с. 90/, оборотно-сальдової відомості щодо розрахунків з ОСОБА_1 /а.с. 89/, а також довідки № УТПМП000037 від 18.09.2025, станом на дату звільнення роботодавцем було проведено нарахування заробітної плати за січень та компенсацію невикористаної відпустки в розмірі 5 813,37 грн (до виплати 4 476,29 грн). Системний аналіз розрахункової довідки та довідки від 18.09.2025 № УТПМП000037 ТОВ «Медекс плюс» дає підстави зробити висновок, що станом на дату звільнення заборгованість відповідача перед ОСОБА_1 становила 33 632,11 грн., що включала заборгованість за період з липня 2024 по 13 січня 2025 року / а.с. 90/. Вказана заборгованість включала нарахований за 8 робочих днів в січні оклад в розмірі 2 347, 83 грн та нараховану суму компенсації за невикористану відпустку тривалістю 18 днів в розмірі 3 465, 54 грн. Вказана заборгованість не заперечувалась відповідачем.

Після звільнення позивачки, відповідач поступово виплачував заборгованість по заробітній платі, що виникла з 2024 року. В підсумку, з платіжних документів наданих відповідачем вбачається, що з січня 2024 року заробітну плату виплачено: за липень 2024 року в розмірі 4 830,00 грн (платіжне доручення № 23 від 20.02.2025); за серпень 2024 року в розмірі 4 830,00 грн (видатковий касовий ордер від 22.07.2025); за період з вересня 2024 року по 13.01.2025 в розмірі 23 972,11 (видатковий касовий ордер від 28.08.2025) /а.с. 83 -85/.

З виписки по банківському рахунку ОСОБА_1 , відкритому в АТ «Таскомбанк» від 16.06.2025, поданому за період з 01.01.2024 по дату видачі, вбачається що відповідачем здійснено виплату заробітної плати також за лютий (дата платежу 16.04.2024), квітень (дата платежу 10.07.2024), травень (дата платежу 19.08.2024) та червень (дата платежу 03.01.2025) 2024 року /а.с. 29-30/.

На дату винесення рішення в матеріалах справи відсутнє підтвердження виплати заробітної плати за січень та березень 2024 року. Згідно довідки відповідача № УТПМП000037 від 18.09.2025, за січень 2024 до виплати підлягає сума в розмірі 4 286,62 грн, за березень - 4 286, 62 грн.

Погашення заборгованості з заробітної плати за період з вересня 2024 по січень 2025 в розмірі 23 972,11 грн відповідач здійснив після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі. Як наслідок, позивачем 05.09.2025 подано суду заяву про зменшення позовних вимог в даній частині. Водночас, збільшено позовні вимоги на 9 680,00 грн (заборгованість за січень та березень 2024 року).

Таким чином, відповідачем було порушено строки виплати належних ОСОБА_1 розрахункових виплат при звільненні, що стало підставою для звернення останньої до суду за захистом свого порушеного права.

Спірні правовідносини між сторонами виникли через невиплату відповідачем ОСОБА_1 нарахованої заробітної плати та розрахункових виплат при звільненні.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Суд, вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, вважає, що даний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надані сторонами докази суд визнає належними та допустимими, а своїй сукупності достатніми для часткового задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Вимогами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Вказана норма кореспондує ст. 24 Закону України «Про оплату праці».

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум.

Однак, в день звільнення позивача відповідач не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України. Не заперечив цієї обставини і сам відповідач, вказавши про це у відзиві, та сплативши заборгованість в розмірі 23 972,11 грн під час розгляду справи. Водночас, заборгованість за січень та березень 2024 року залишилась не сплаченою на дату розгляду справи. Доказів протилежного відповідачем суду не надано. Сума заборгованості за вказані місяці визначена в довідці відповідача від 18.09.2025 № УТПМП000037 та становить 8 573,24 грн.

Таким чином, відповідачем порушено право позивача на отримання заробітної плати, в тому числі заборгованості по виплаті такої.

За таких підстав, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої йому заробітної плати за січень та березень 2024 року в розмірі який визначив відповідач, що частково не відповідає розміру заявленому позивачем в заяві від 05.09.2025, оскільки така була подана ще до того, як відповідачем подано до суду відповідну довідку та розрахована позивачем виходячи з середньої заробітної плати.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні терміном не більше як шість місяців.

Метою законодавчого регулювання правовідносин щодо виплати роботодавцем середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачу сум повинна бути здійснена відповідачем саме в день звільнення, а порушення цього обов`язку покладає на роботодавця тягар відповідальності за порушення конституційного права працівника на винагороду за виконувану працю.

Відповідачем порушені трудові права позивача щодо виплати належних йому при звільненні виплат, а тому вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є підставною.

Верховний Суд України у постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, зазначив, що аналіз статтей116,117 Кодексу законів про працю Українидає підстави для висновку, що передбачений частиною 1статті 117 Кодексу законів про працю Українио бов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Згідно з пунктом 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, формула обрахунку середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати виглядає наступним чином: сума заробітної плати за останні два робочі місяці / на суму відпрацьованих днів за останні два робочі місяці * на кількість робочих днів періоду затримки виплати заробітної плати.

Відповідно до довідки від 29.04.2025 № УТПМП000015, невиплачена заробітна плата за листопад 2024 року становить 4 912, 88 грн, за грудень 2024 року - 4 840,06 грн, кількість робочих днів в даний період - 43 /а.с. 18/. Таким чином середній денний заробіток складає 226, 81 грн. В підсумку, розрахунок середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати, з урахуванням діючих законодавчих обмежень в 6 місяців нарахування, тобто максимально за 142 робочих дня становить 32 207,02 грн, що відповідає розрахунку, наведеному позивачем в позовній заяві.

Водночас, щодо вимог позивача про стягнення компенсації невикористаної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку компенсації щорічної відпустки, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вже було зазначено вище, відповідно до довідки створеної в обліковій системі ТОВ «Медекс плюс» щодо розрахунку з працівником ОСОБА_1 поданої суду 23.09.2025 /а.с.90/, а також довідки № УТПМП000037 від 18.09.2025 /а.с. 86/, станом на дату звільнення роботодавцем було проведено нарахування заробітної плати за січень та компенсацію невикористаної відпустки в розмірі 5 813,37 грн (до виплати 4 476,29 грн). Вказана заборгованість включала нарахований за 8 робочих днів в січні оклад в розмірі 2 347, 83 грн та нараховану суму компенсації за невикористану відпустку тривалістю 18 днів в розмірі 3 465, 54 грн. Дана заборгованість була сплачена відповідачем 04.09.2025, що підтверджується видатковим касовим ордером № 28 від 28.08.2025. Відтак позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку компенсації щорічної відпустки.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Безумовно, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Законодавство та судова практика розглядають затримку розрахунку при звільненні як єдине порушення, незалежно від виду виплат (зарплата, відпустка тощо), які не були виплачені вчасно. В протилежному випадку, на роботодавця було б покладено непосильний тягар, неспівмірний з тим доходом, який працівник отримував би перебуваючи й надалі з ним в трудових відносинах. Відтак, за порушення обов`язку з своєчасної виплати сум, що підлягають сплаті на дату звільнення працівника, роботодавець несе єдину відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за весь час затримки. Обчислення середнього заробітку відбувається на підставі загальної суми, яку працівник мав отримати, а не окремо за кожну складову заборгованості.

Верховний Суд України у своїй постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16 зазначив, що подвійне стягнення середнього заробітку є неспівмірним із трудовими правами працівника, оскільки це призведе до його більшого збагачення, ніж якби він працював. У вказаній справі суд прийшов до висновку про неможливість одночасного застосування відповідальності за ст. 117 та ст. 235 КЗпП України. Проте, за аналогією, цей принцип застосовується і до окремих складових заборгованості.

Таким чином суд приходить до висновку, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку компенсації щорічної відпустки в розмірі 22 549,60 грн не підлягає задоволенню.

Надаючи оцінку строку звернення позивача до суду та поданому ним клопотанню про поновлення строків суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. В ст. 234 КЗпП України визначено, що, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантійзабезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України).

Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачем позивачу письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільнення, а відтак у суду відсутня об`єктивна можливість встановити початок відліку трьохмісячного строку для звернення з позовом позивача та пропуску останнім строку на звернення з позовом до суду. Позивачем надано суду копію адвокатського запиту, скерованого відповідачу з метою отримання відомостей, проте такий залишився без відповіді. Більш того, інформацію про детальний розрахунок заборгованості що підлягала сплаті під час звільнення ОСОБА_1 був наданий відповідачем лише на виконання ухвали про витребування доказів.

Таким чином суд вважає, що позивачем не порушено строки звернення до суду визначені ст. 233 КЗпП України.

Підсумовуючи наведене вище, беручи до уваги, що ОСОБА_1 дійсно перебувала у трудових відносинах з відповідачем, яким позивачці нараховано, однак не виплачено у передбачені законом строки заробітну плату, відповідачем визнано та погашено частину заборгованості, а щодо іншої допустимих доказів на підтвердження факту її відсутності не надано, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки проведення розрахункових виплат в розмірі 32 207,02 грн., а також шляхом стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати в розмірі 8 573,24 грн.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, суд зазначає у резолютивній частині рішення присуджені до стягнення кошти без утримання податків й інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством, оскільки такі відрахування є обов`язком роботодавця.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, здійснених позивачем у зв`язку з розглядом позову, які складаються з витрат за надання правничої допомоги у розмірі 5 000,00 грн суд враховує, що відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду копію Договору про надання правничої допомоги від 21.07.2025, копію акту виконаних робіт від 11.08.2025 року відповідно до якого вартість робіт складає 5 000,00 грн.

Оскільки понесення позивачем зазначених витрат підтверджено належними доказами, вони підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 2 900, 00 грн.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

У справах про стягнення заробітної плати позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, зокрема у справах про стягнення заробітної плати, а відтак, відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 1211,20 грн.

Відтак, судовий збір у розмірі 1211,20 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Щодо судового збору сплаченого позивачем за вимогами про стягнення середнього заробітку, з відповідача підлягає стягненню сума такого збору в розмірі пропорційно до задоволених вимог, а саме 702,49 грн.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону та правові висновки, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 13.10.2025, є та дата, на яку було призначено розгляд справи, 13.10.2025, а датою складення повного тексту судового рішення 17.10.2025.

Керуючись ст. 10, 12, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263, 265-268, 280-283ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медекс Плюс» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку, задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Медекс Плюс» на користь ОСОБА_1 суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 8 573,24 грн (вісім тисяч п`ятсот сімдесят три гривні 24 копійки).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Медекс Плюс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати та розрахункових сум при звільнені, в розмірі 32 207,02 грн (тридцять дві тисячі двісті сім гривень дві копійки).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Медекс Плюс» на користь держави 1 211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять гривень 20 копійок) судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Медекс Плюс» на користь ОСОБА_1 702,49 грн (сімсот дві гривні сорок дев`ять копійок) судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Медекс Плюс» на користь ОСОБА_1 2 900,00 грн (дві тисячі дев`ятсот гривень нуль копійок) витрат на правову допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: Товариства з обмеженою відповідальністю «Медекс Плюс», адреса: 82431, Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Військових Ветеранів, 10, .

Повний текст рішення складено та підписано 17.10.2025

Суддя Юлія ВАЛОВІН