Провадження № 2/752/755/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2025 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Савчук К.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру, що знаходиться в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру від 23.11.2015р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61, визнати за позивачем право приватної власності на частику в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову зазначено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 18.07.2009р., який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.03.2023р. у справі №357/6864/22. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період шлюбу в 2014р. подружжя звернулось до будівельника, який здійснив будівництво п`ятиповерхового будинку, з метою внесення частинами коштів для придбання однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що відповідач на той час був офіційно працевлаштований між подружжям досягнуто згоди, що договір про участь у фонді фінансування будівництва, договір про передавання прав буде укладений між відповідачем та будівельником. Позивач як дружина на той час надала лише письмову згоду на укладення таких договорів. По закінченню будівництва в період шлюбу при стовідсотковій сплаті подружжям спільними коштами було придбано однокімнатну квартиру. Майже відразу 11.12.2015р. позивач зареєструвала своє постійне місце проживання у придбаній квартирі, а відповідач залишився бути зареєстрованим за адресою своїх батьків. Позивач намагалася в добровільному порядку домовитися з відповідачем про поділ вказаної квартири на спільну часткову власність, але відповідач у добровільному порядку відмовився розділити спільне майно та продовжує користуватись ним як особистим майном. Вказані обставини зумовили на звернення до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23.10.2023р. відкрито

провадження в даній справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Відповідач надав суду письмовий відзив на позовну заяву, за яким просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що квартира за адресою АДРЕСА_1 була придбана за час шлюбу, в тому числі, і за особисті кошти відповідача. У вказаній квартирі відповідач з позивачкою проживали спільно однією сім`єю. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та запровадженням на території України воєнного стану, зважаючи на загрозу для життя та здоров`я членів сім`ї, обопільно з дружиною було прийнято рішення про тимчасовий від`їзд дружини та малолітньої доньки до однієї з країн західної Європи - Швейцарії. Даний захід мав тимчасовий характер та його вжиття обумовлювалось виключно з метою забезпечення безпечних умов для проживання дитини та дружини. Як потім стало відомо відповідачу, дружина, перебуваючи за межами України, подала до суду позов про розірвання шлюбу, а також заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину. Відповідач зазначає, що позивачка за весь час сімейного життя ніколи ніде не працювала та не була офіційно працевлаштована, забезпечення родинного добробуту входило до обов`язків відповідача, який постійно був працевлаштований, отримував постійний значний та достатній для забезпечення родини дохід. При цьому на придбання квартири батько відповідача ОСОБА_4 загалом подарував 6 000,00 доларів США, мати відповідача ОСОБА_5 - 10 000,00 доларів США. Ці обставини, як зазначає відповідач, були відомі позивачці, однак вона умисно упустила їх при складання позовної заяви. Окрім того, як звертає увагу відповідач, позивачка жодним чином не обгрунтовує та не доводить, яким чином її право власності на частку спірної квартири оспорюється чи не визначається.

Ухвалою суду від 03.02.2025р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши думку представників сторін, судом встановлено наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 18.07.2009р., який розірваний рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.03.2023р. у справі №357/6864/22. Рішення про розірвання шлюбу набрало законної сили 04.04.2023р.

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .

Під час шлюбу подружжям набуте майно, а саме квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 23.11.2015р., серії НОМЕР_2 та відомостями з Державного реєстру речових прав, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61.

Предметом розгляду в даній справі є вимоги про визнання вказаної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем права власності на частини квартири.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісні власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку.

Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69

Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя жодною із сторін не надано, тому суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на частину вказаної квартири.

Щодо показів свідка ОСОБА_5 слід зазначити наступне.

Так, у судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_5 , яка показала, що в 2009р. її син ОСОБА_2 уклав шлюб з позивачкою. На той час ОСОБА_6 була студенткою хореографічного закладу, не працювала, а син працював. Вони почали знімати квартиру. У 2013р. син зі своєю дружиною звернулися з проханням допомогти взяти однокімнатну квартиру в іпотеку. Щоб допомогти сину вона спочатку подарувала йому 10 000,00 доларів США, а батько сина подарував 6 000,00 доларів США. Пізніше коли помер батько свідка, вона зі своїм братом продали квартиру батька і таким чином ще додатково допомогла сину коштами на квартиру. Кошти вона дарувала, а син розпоряджався ними.

Суд не покладає вказані покази в основу рішення та відноситься до них критично, виходячи з того, що вони не підтверджуються жодним іншим доказом у справі, а також не підтверджують, що саме ці кошти, про які говорить свідок, були внесені на придбання квартири. Крім того, враховано, що свідок є матір`ю відповідача, а, отже, в певній мірі зацікавленою особою.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, в суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на

підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати розподіляються у відповідності до ст. 141 ЦПК України та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 123,40 грн. за позов та 908,40 грн. за заяву про забезпечення позову, в загальному розмірі 6 031,80 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 247, 258, 259, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

2. Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру, що знаходиться в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру від 23.11.2015р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61.

3. Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 031,80 (шість тисяч тридцять одна грн. 80 коп.) грн.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне

оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Повний текст рішення суду складено та підписано 24.10.2025р.

Суддя Ірина ОЛЬШЕВСЬКА