Справа № 594/865/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2025 року м.Борщів

Борщівський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої-судді: Губіш О.А.

з участю:

секретаря: Окулянко У.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Зачепіло Зоряни Ярославівни, заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту перебування дітей на утриманні військовослужбовця, -

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Зачепіло З.Я., звернувся до суду з заявою про встановлення факту в тому, що на його утриманні, як військовослужбовця, є неповнолітні діти.

В обґрунтування поданої заяви зазначив, що 21 листопада 2013 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , який було зареєстровано Верхняківською сільською радою Борщівського району Тернопільської області. Від цього шлюбу у сторін є малолітні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб було розірвано за рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2023 року (справа № 594/596/23).

Після розірвання шлюбу, подружжям було вирішено, що їх неповнолітні діти будуть проживати з матір`ю, оскільки він проходив військову службу. Проте, не дивлячись на ці обставини, він продовжує реалізовувати свої батьківські обов`язки, надає дітям матеріальну підтримку та бере участь у процесі виховання.

Крім того, постійно переймається долею своїх дітей, підтримує з ними зв`язок і намагається бути присутнім у їхньому житті настільки, наскільки це дозволяють умови проходження військової служби. Регулярно телефонує дітям, цікавиться їхнім самопочуттям, навчанням, побутом та психологічним станом. Зважаючи на те, що не завжди є можливість зв`язатися безпосередньо з синами, часто телефонує саме доньці ОСОБА_4 , щоб поспілкуватися з усіма дітьми або дізнатися про їхній стан. Спілкується з їхньої матір`ю - ОСОБА_2 , та за потреби направляє додаткові кошти на їхнє утримання.

Згідно судового наказу у справі № 594/309/23 від 27 березня 2023 року було відкрито виконавче провадження № 71416387 від 29 березня 2023 року, зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей. Станом на 01 травня 2025 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня.

На теперішній час проходить військову службу у складі Збройних Сил України, а саме у військовій частині НОМЕР_1 . Незважаючи на розірвання шлюбу з матір`ю дітей ОСОБА_2 , продовжує виконувати свої батьківські обов`язки щодо матеріального забезпечення та участі в утриманні трьох малолітніх дітей.

Встановлення факту утримання трьох неповнолітніх дітей має для нього юридичне значення, оскільки є умовою для реалізації його права на звільнення з військової служби відповідно до підпункту 4 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

У зв`язку з наміром реалізувати право на звільнення з військової служби на підставі додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (пункт 12.11 розділу XII), що передбачає можливість звільнення військовослужбовця, який має на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, подання документів повинно відповідати вичерпному переліку, зазначеному в цій нормі.

Відповідно, для забезпечення повного пакета документів, вищезазначеною Інструкцією, Заявник звертається до суду з вимогою про встановлення факту утримання ним трьох неповнолітніх дітей на підставі статті 315 ЦПК України.

Ухвалою суду від 11 липня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду на 11 серпня 2025 року, при цьому запропоновано заінтересованим особам протягом 10 днів з моменту отримання копії ухвали, подати письмові заперечення (пояснення) стосовно заяви.

Як сілдує з наявного в матеріалах справи поштового повідомлення, ухвалу про відкриття провадження, заяву та додані до неї документи, заінтересованою особою ОСОБА_2 отримано 24 липня 2025 року.

19.08.2025 від ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення, згідно яких вона заперечила щодо фактів та обставин, викладених ОСОБА_1 у поданій до суду заяві. При цьому, вказала, що заявник виключно через те, що вживає заходів щодо звільнення з військової служби так як, вчасно не поновив дані, на підставі яких мав відстрочку, почав проявляти певну турботу та піклування щодо їх спільних дітей розпочав спілкування, погасив заборгованість по аліментах. Іншої участі у житті дітей не приймає. Тому, в задоволенні його заяви просила відмовити.

В судове засідання учасники процесу не прибули.

Представник заявника адвокат Зачепіло З.Я. подала до суду заяву, згідно якої розгляд справи просила проводити без участі заявника та без її участі, як представника заявника.

Заінтересована особа ОСОБА_2 також просила розгляд справи проводити без її участі.

За таких обставин, дослідивши доводи сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до нступного.

Визначаючи, чи пов`язується з встановленням факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 ЦК України. За змістом частини першої статті 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 7 статті 19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 1 статті 293 ЦПК України).

В силу вимог ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно з вимогами ч.ч. 1-2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як роз`яснив в п.1 своєї постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, однією з умов встановлення факту в окремому провадженні є відсутність спору про право, тобто якщо встановлення такого факту підтвердить наявність чи відсутність саме неоспорюваних прав.

У постанові від 13 жовтня 2022 року у справі №755/1938/22 Верховний Суд зазначив, що для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Частиною 4 ст. 315 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», в чинній редакції указаного закону на момент звернення заявника, визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Крім того, у відповідності до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Факт відсутності участі одного з батьків у вихованні дитини може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Отже, захист порушених прав у зв`язку з невиконанням, неприйняттям участі одним із батьків у вихованні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом (позовному провадженні).

Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними. Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітнім є рівним для обох з них.

Обов`язки батьків висвітлені в ст. 150 Сімейного кодексу України, згідно якої батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину.

За невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягнені до різних видів юридичної відповідальності.

Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Із змісту поданої заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що заявник просить встановити факт перебування дітей на його утриманні, як військовослужбовця. Зазначений факт є умовою для реалізації його права на звільнення з військової служби відповідно до підпункту 4 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Щодо наведених заявником фатів, мати неповнолітніх дітей, а у даному випадку заінтересована особа ОСОБА_2 , заперечує і такі оспорює.

У порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення та мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.

За таких обставин, враховуючи доводи заявника, норми законодавства, письмові пояснення ОСОБА_2 , яка є матір`ю дітей, суд приходить до висновку, що заяву ОСОБА_1 слід залишити без розгляду, так як відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.13, ч.4 ст.315 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Зачепіло Зоряни Ярославівни, заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту перебування дітей на утриманні військовослужбовця - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя: