Номер провадження: 22-ц/813/4747/25
Справа № 495/1410/19
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня 2025 року у цивільній справі за позовом першого заступника Білгород-Дністровської окружної прокуратури до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення селищної ради, недійсним свідоцтва про право власності, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 перший заступник керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Муравйов П. звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення селищної ради, недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, в якому просив суд:

- визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 29.12.2014 року № 2709 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0300 га (кадастровий номер :02:005:0018) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 »;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 32640701 від 24.01.2015, щодо земельної ділянки площею 0,0300 га (кадастровий номер :02:005:0018) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що Білгород-Дністровською окружною прокуратурою виявлено схему земельних оборудок на території смт Затока, м. Білгород-Дністровський, пов`язаної із виведенням земель комунальної власності територіальної громади Затоківської селищної ради на користь приватних осіб. Встановлено, що між ТОВ «Кимстрой» та Затоківською селищною радою 12.11.2004 укладено договір оренди щодо земельної ділянки загальною площею 2,3 га, яка знаходиться за адресою: Лиманський курортний район, смт. Затока, м. Білгород-Дністровський, Одеська область, для будівництва оздоровчо-розважального комплексу, який в подальшому 23.11.2004 було розірвано на підставі рішення господарського суду Одеської області у справі № 495/439/13-г.

Позивач вказує, що на підставі технічної документації із землеустрою, щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, із земель наданих раніше у користування ТОВ «Кимстрой» проведено державну реєстрацію земельних ділянок по АДРЕСА_2 .

Після державної реєстрації земельних ділянок Затоківською селищною радою 29.12.2014 року прийнято рішення про відведення вказаних земельних ділянок у власність на користь приватних осіб.

Рішенням Затоківської селищної ради від 29.12.2014 № 2709 відповідачу ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,0300 га (кадастровий номер :02:005:0018) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області за результатами розгляду документів, поданих ОСОБА_1 для оформлення права власності, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 32640701 щодо земельної ділянки площею 0,0300 га (кадастровий номер :02:005:0018) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що відповідачем право власності на вказану земельну ділянку набуто з порушенням вимог діючого законодавства, а саме земельну ділянку у порушення статей 79-1, 118 Земельного кодексу України передано без розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва здійснено у порушення положень Генерального плану смт. Затока. Вказані порушення і стали підставою для звернення до суду позивачем в інтересах держави з відповідним позовом.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня 2025 року у задоволенні позовної заяви Першого заступника Білгород-Дністровської окружної прокуратури до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення селищної ради, недійсним свідоцтва про право власності відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, заступника керівника Одеської обласної прокуратури звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 14.10.2025 року на 14:30 год. представник відповідача Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Садовський В.Є. не з`явилися.

Від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Садовського В.Є.надійшла заява про розгляд справи в апеляційному порядку без їхньої участі в судовому засіданні.

Від представника відповідача Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області заяв про відкладення судового засідання з повідомленням про причини неявки не надходило.

Присутній в судовому засіданні прокурор Одеської обласної прокуратури не заперечував проти розгляду справи за фактичною явкою.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 14.10.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову першого заступника Білгород-Дністровської окружної прокуратури до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення селищної ради, недійсним свідоцтва про право власності суд першої інстанції виходив з того, що:

- спірна земельна ділянка була зареєстрована в Державному земельному кадастрі з визначеним видом використання «для індивідуального дачного будівництва»;

- визначення такого виду використання земельної ділянки та внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру є офіційним та обов`язковим для використання у відносинах, пов`язаних із відчуженням, передачею земельної ділянки.

- приймаючи рішення про передання спірної земельної ділянки із визначеним кадастровим номером, цільовим призначенням земельної ділянки та видом її використання, Затоківська селищна рада не порушила вимог законодавства в частині надання її у власність фізичній особі в межах безоплатної приватизації;

- зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії (за винятком земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) здійснюється її власником або користувачем самостійно і не є зміною її цільового призначення, внаслідок чого не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо).

- розроблення детального плану на час винесення спірного рішення щодо передання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 законодавство не вимагало. Будівництво індивідуального дачного будинку, для якого відводилась спірна земельна ділянка, не суперечить Генеральному плану смт Затока, тобто не суперечить вимогам містобудівної документації на місцевому рівні та і порушує прав та інтересів третіх осіб. Прокурор обґрунтовує позовні вимоги порушеннями, які допустили орган місцевого самоврядування та його посадові особи.

- ОСОБА_1 жодним чином не впливав на порядок реєстрації земельної ділянки в державному земельному кадастрі, на прийняття радою рішення тощо;

- прокурор не довів, яким саме чином позбавлення ОСОБА_1 права на спірну ділянку сприятиме задоволенню суспільного інтересу. Суд навів актуальну практику у схожих правовідносинах.

- відмова у задоволенні позовних вимог по суті, унеможливлює застосування позовної давності про яку заявлено представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Садовським В.Є., оскільки позовна давність застосовується лише до обґрунтованих вимог і є самостійною підставою для відмови у позові.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

-згідно з договором оренди від 12 листопада 2004 року, укладеним між Затоківською селищною радою і ТОВ «Кимстрой», земельна ділянка площею 2,3 га, розташована за адресою: смт Затока, м. Білгород-Дністровський Одеської області, була передана в оренду (довгострокове платне користування) на двадцять п`ять років для будівництва оздоровчо-розважального комплексу;

- рішенням Господарського суду Одеської області від 02 квітня 2013 року у справі № 916/439/13-г договір оренди розірвано;

- на підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки площею 2,3 га, яка раніше перебувала у користуванні ТОВ «Кимстрой» на підставі договору оренди від 12 листопада 2004 року, було сформовано 32 земельні ділянки, яким присвоєно кадастрові номери, в тому числі й земельна ділянка, кадастровий номер :02:005:0051, які передано громадянам у власність для індивідуального дачного будівництва;

- рішенням Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 29 грудня 2014 року № 2709 відповідачу ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,0300 га (кадастровий номер :02:005:0018) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 ;

- у подальшому державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області за результатами розгляду документів, поданих ОСОБА_1 для оформлення права власності, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 32640701 щодо земельної ділянки площею 0,0300 га (кадастровий номер :02:005:0018) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.01.2015 №18832711.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Згідно з частинами першою, другою статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Отже, основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є їїналежність до відповідної категорії земель і відповідного способу використання.

Відповідно до абзаців першого, другого частини п`ятої статті 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання.

Статтею 50 ЗК України визначено, що до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

Відповідно до статті 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

У статті 52 ЗК України визначено, що землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Порядок використання земель рекреаційного призначення визначається законом.

З наведених норм права випливає, що за цільовим призначенням землі України поділяються на категорії.

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) рекреаційного призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів України від 23 липня 2010 року № 548, землі рекреаційного призначення (секція Е 07) (земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації):

07.01. Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення.

07.02. Для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту.

07.03. Для індивідуального дачного будівництва.

07.04. Для колективного дачного будівництва.

07.05. Для цілей підрозділів 07.01-07.04 та для збереження і використання земель природно-заповідного фонду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19 відступила від висновку, викладеного в постановах Верховного Суду України від 05 березня 2013 року у справі № 21-417а12, від 08 квітня 2015 року у справі № 6-32цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 712/10864/16-а та постановах Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 701/902/17-ц, від 03 червня 2019 року у справі № 708/933/17, від 24 лютого 2020 року у справі № 701/473/17, про те, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цільового призначення такої землі.

Отже, земельним законодавством чітко встановлено, що за проєктами землеустрою та з дотриманням відповідної процедури здійснюється зміна цільового призначення земельних ділянок.

Проте такої процедури для зміни виду використання земельної ділянки без зміни її категорії цільового призначення чинне законодавство не передбачає.

Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо).

Ураховуючи, що зміна використання земельної ділянки з виду «для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення» (Розділ секція Е07, підрозділ 07.01) на вид використання «для індивідуального дачного будівництва» (розділ секція Е07, підрозділ 07.03) не призводить до зміни цільового призначення земельної ділянки та відбувається у межах однієї категорії земель (землі рекреаційного призначення), апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність незаконної зміни цільового виду використання спірної земельної ділянки.

Формування спірної земельної ділянки переданої відповідачу ОСОБА_1 відбулось без зміни цільового призначення, а саме категорії Е07 - «Землі рекреаційного призначення», а лише зі зміною виду використання земельної ділянки в межах даної категорії. Тому, формування земельних ділянок, зокрема спірної земельної ділянки площею 0,0300 га (кадастровий номер :02:005:0018) за адресою: АДРЕСА_1 було цілком правомірно здійснено на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, в порядку ст.56 Закону України «Про землеустрій».

Отже, за встановлених судом обставин, зміна цільового призначення землі не відбулася, змінився лише вид використання землі в межах однієї категорії землі (землі рекреаційного призначення), що не призвело до зміни цільового призначення земельної ділянки та, відповідно, не вимагало розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження.

Крім того, судом правильно зазначено, що скасування права власності на спірну земельну ділянку через тривалий час з моменту її видачі суперечить принципу юридичної визначеності та належного врядування (Рішення Європейського суду з прав людини «Беєлар проти Італії», «Стретч проти Сполученого Королівства», «Лелас проти Харватії», «Москаль проти Польщі»), оскільки особа, на користь якої прийнято певне рішення органом влади має право розумно очікувати на наявність у органу компетенції на його прийняття, державні органи повинні діяти вчасно, мінімізувати ризик помилок і сприяти юридичній визначеності.

У частині першій статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений у статті 118 ЗК України.

Згідно з частинами першою і другою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Виходячи з результату аналізу частин п`ятої-десятої статті 79-1 ЗК України, підставою для формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення, є технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Крім того, згідно з частиною першою статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки також можуть передбачати поділ, об`єднання земельних ділянок.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Затоківська селищна рада, як власник земельної ділянки, мала право визначати вид її використання в межах категорії земель рекреаційного призначення.

Враховуючи викладене, доводи прокурора про порушення вимог законодавства щодо розроблення проєкту землеустрою при переданні ОСОБА_1 земельної ділянки є необґрунтованими.

Подібні висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 495/1439/18-ц, від 11 травня 2022 року у справі № 495/1434/18, від 22 лютого 2023 року у справі № 495/1427/18, від 01 березня 2023 року у справі № 495/9134/16-ц, від 01 березня 2023 року у справах № 495/6098/17 та № 495/9134/16-ц, від 05 квітня 2023 року у справах № 495/1422/18, № 495/10984/17 та № 495/1395/19.

Аргументи скаржника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених в апеляційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судом у справі, яка переглядається, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про неправильну оцінку судом доказів, які надані сторонами та неправильне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 20.10.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова