Справа № 347/1315/25
Провадження № 2/347/761/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі: головуючої судді Драч Д.С.,

за участі секретаря Атаманюк О.І.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в :

30.06.2025 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що вона зі своїм покійним чоловіком ОСОБА_4 проживала в шлюбі до 2021 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер, що стверджується свідоцтвом про смерть від 22.01.2021 року серії НОМЕР_1 .

Позивач вказує, що за час спільного проживання вони народили і виховали двох дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Син загинув на війні ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стверджується свідоцтвом про смерть від 23.05.2023 року.

За час спільного проживання з чоловіком вони побудували житло, загальною площею 95,2 м.кв., житловою площею 22.5 м.кв., яке відповідно до свідоцтва № НОМЕР_2 про право власності на житловий будинок від 17.06.1991 року оформлено на ім`я її чоловіка.

Фактично площа житлового будинку складала 154,8 м.кв., а житлової площі 68,8 м.кв. На час будівництва даного житла в зв`язку з відповіднимобмеженням, яке існувало на день введення його в екпслуатацію, загальна і житлова площа становила значно менший розмір, так як практично не було можливості ввести в експлуатацію другий поверх цієї будівлі.

Відповідно до вимог ст. 61 СК України, ст. 368 ЦК України все будинковолодіння належало їм, як подружжю, на праві спільно сумісної власності.

Позивач зазначає, що після смерті чоловіка і сина виникла необхідність в належному оформленні права власності на спадкове майно.

Також, позивач стверджує, що у сина не було своєї сім`ї, а тому він не оформляв свого права на спадщину після смерті батька. Оскільки, вона є єдиним спадкоємцем після смерті сина, тому буде оформляти своє право на це спадкове майно.

Дочка фактично прийняла спадщину після смерті батька, однак вона погоджується з тим, щоб все майно було оформлено на позивача.

Позивач вказує, що все будинковолодіння належить їй з покійним чоловіком в рівних частках, тобто по частині. Так як частка чоловіка успадковується, дочка не бажає оформляти її на себе, а відносно частки сина вона є єдиним спадкоємцем позивач вважає, що слід визнати за нею право власності на все будинковолодіння, в тому числі і ту частину, яка побудована самочинно і не введена в експлуатацію на час смерті її чоловіка.

Враховуючи викладені обставини позивач не може оформити в позасудовому порядку своє право власності на спадкове майно, так як не введення в експлуатацію частини спірного житла послужило підставою для відмови нотаріусом у видачі їй свідоцтва про право власності на спадкове майно, а тому позивач просить визнати право власності на все будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю тапросив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов визнала повністю та не заперечувала щодо його задоволення.

Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є громадянкою України, народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 в місті Косів Косівського району Івано-Франківської області, підтвердженням чого є копія її паспорта (а.с.10).Відповідно до копії витягу з реєстру територіальної громади стверджується, що ОСОБА_3 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , з 25.12.1991 року, зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 (а.с.6,7). Згідно долученої копії посвідчення серія НОМЕР_4 УСЗН Косівської РДА ОСОБА_3 має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України (а.с.5).

ОСОБА_1 є громадянкою України, народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Косів Івано-Франківської області, зареєстрована і проживає в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією її паспорта (а.с.4).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 11.04.2023 року ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Косів Косівського району Івано-Франківської області, його батьком є ОСОБА_4 , а матір`ю ОСОБА_3 (а.с.8).

Як вбачається, з долученої копії свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_6 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 уклали шлюб 28.02.1981 року, після чого прізвище дружини було змінено на « ОСОБА_9 » (а.с.13).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 22.02.2021 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Косів Косівського району Івано-Франківської області (а.с.12). Його син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в селі Красногорівка Покровського району Донецької області, підтвердженням цього факту є долучена до матеріалів справи копія свідоцтва про смерть серія НОМЕР_7 від 23.05.2024 року (а.с.12).

Копією довідки №1455 від 04.06.2021 р., виданої ОСОБА_3 виконкомом Косівської міської радиКосівського району Івано-Франківської області, підтверджується, що її чоловік ОСОБА_4 був зареєстрований з 25.12.1991 р. до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 в АДРЕСА_1 . На день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 склад сім`ї становив: ОСОБА_3 , 1958 року народження дружина; ОСОБА_7 , 1982 року народження син; ОСОБА_1 , 1984 року народження дочка (а.с.11).

Копією довідки №1498 від 08.06.2021 р., виданої ОСОБА_3 виконкомом Косівської міської радиКосівського району Івано-Франківської області, стверджується, що в зв`язку із зміною нумерації житлових будинків та перейменування назв вулиць м. Косова, житловий будинок по АДРЕСА_1 раніше мав адресу АДРЕСА_2 . Підстава: рішення І сесії І демократичного скликання від 12.09.1990 р. та рішення виконкому №165 від 27.11.1996 р. (а.с.9).

Згідно копії технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду №1926 від 04.02.1991, що за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якого складає 154,8 м.кв., власником є ОСОБА_4 (а.с.14-17). Також, відповідно до копії свідоцтва № 4710 від 27.03.1991 р. на право особистої власності на жилий будинок, в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_2 дійсно належить на праві особистої власності ОСОБА_4 (а.с.18). З долученої копії технічного паспорта №2489 на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , вбачається, що паспорт виготовлено 13.12.2024 року (а.с.19).

Приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Григорчук Л.В. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 (одну третю) частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що розташований в АДРЕСА_1 , (колишня АДРЕСА_1 , у зв`язку із тим, що згідно архівних документів станом на 31.12.2012 року загальна площа житлового будинку змінилася з 77,4 кв.м. на 154,8 кв.м., та житлова площа з 22,5 кв.м. на 68,8 кв.м. за рахунок другого поверху, який не зданий в експлуатацію згідно чинного законодавства, що доводиться копіями постанов про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.02.2025 року №11/02-31 та №13/02-31 (а.с.20, 21).

Відповідно до висновку експерта за результатами оціночно-будівельної експертизи №10/06/25 від 10.06.2025 року оціночна вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 становить 903 234 грн. (а.с.22-35).

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ст.3 Конституції України встановлений принцип верховенства права, який зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Даний позов має бути розглянутий в аспекті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР, в якій зазначено: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.ст.1216, 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Право на спадкування у разі відсутності заповіту мають особи, що належать до спадкоємців за законом (ст.1223 ЦК України).

За змістом частини 3 статті 1268 ЦК України - спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

А відповідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є єдиними спадкоємцями за законом, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 такж після смерті ОСОБА_7 .

Згідно ч.2 ст.1274 ЦК України: спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Згідно п.25 постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»: відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкодавцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо.

За змістом п.8 Листа Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»: відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь із спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. Спадкоємці, які прийняли спадщину, можуть укласти договір про поділ спадкового майна, що узгоджується із нормами статей 6, 627 ЦК.

Суду не надано доказів відмови одного із спадкоємців після смерті ОСОБА_4 - ОСОБА_1 від спадщини на користь позивача ОСОБА_3 , тому позовна вимога щодо визнання за останньою права власності на все домоволодіння не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України: право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За змістом ст.ст.2, 20 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заява про реєстрацію права подається власником, іншим право набувачем.

Стаття 25 ЦК України визначає, що правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України).

Пунктом 3.1. Листа Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» регламентовано: право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 р.).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч.5 ст.376 ЦК України).

Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини 3 і 5 статті 376 ЦК України ) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину (постанова першої судової плати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 28.04.2022 року у справі № 359/9695/17).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною другою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України право спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Аналогічна правова норма міститься у частині першій статті 61 СК України, відповідно до якої об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який побудований чоловіком позивача та зареєстрований на його ім`я, є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках, а з урахуванням кола спадкоємців після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_7 ( ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ) позивач має право претендувати на визнання за нею права власності на 2/3 частки спірного будинку в порядку спадкування за законом, оскільки його будівництво здійснено на земельній ділянці, відведеній для цієї мети, спірний об`єкт створено в результаті добудов і переобладнань житлового будинку, не порушує будь-чиїх прав та інтересів.

На підставі ст.ст. 376, 1216, 1223, 1268 Цивільного Кодексу України, керуючись ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 2/3 частки будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і складається з: житлового будинку, літера «А» загальною площею 154,8 м.кв, житловою площею 68,8 м.кв. допоміжною 86,0 м.кв.; літньої кухні літера «Б»; сараю літера «В»; вбиральні літера «Г»; огорожі №1.

Решту позовних вимог залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складання.

Суддя: Д.С. Драч