ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7724/25 Справа № 177/862/24 Суддя у 1-й інстанції - Коваль Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданніцивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Максимов Роман Ігорович,на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2025 року та додаткове рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2025 року, ухвалені суддею Коваль Н.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 23 травня 2025 року, відомості про дату складення повного додаткового рішення відсутні,

ВСТАНОВИВ

У квітні 2024 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Співак В.А, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розписками.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17.05.2021 року у розмірі 6 412,27 доларів США 27, яка складається з: 6 000 доларів США суми основного боргу, 412,27 доларів США три проценти річних; заборгованість за договором позики від 24.12.2021 року у розмірі 281 951,81 грн, яка складається з: 202 000,00 грн суми основного боргу, 13 464, 82 грн три проценти річних, 66 486, 99 грн інфляційні втрати; судовий збір у розмірі 5 345, 89 грн та витрати на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 травня 2021 року позивач ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 6 000 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 15.04.2024 року (дату звернення до суду із позовом) складає 236 394,00 грн. (39,3990*6000), про що свідчить підписана ним письмова розписка від 17.05.2021 року (далі Розписка 1).

Згідно вказаної розписки відповідач зобов`язався повернути позивачу вказані грошові кошти до 31 грудня 2021 року.

Факт отримання грошової позики засвідчено підписами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Пізніше, 24 грудня 2021 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 202 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 24 січня 2022 року, що підтверджується наданою ним позивачу розпискою від 24.12.2021 року (далі Розписка 2).

Однак, відповідач свої зобов`язання за обома договорами позики не виконав. Грошові кошти, в терміни визначені у розписках, не повернув.

Станом на дату звернення до суду з позовом (15.04.2024 року) сума заборгованості відповідача перед позивачем за двома договорами позики складає 6000 доларів США та 202000,00 грн, або 438 394,00 грн.

Вважає, що оскільки відповідачем не повернуто у встановлений строк отримані у позику кошти, він має сплатити три проценти річних від простроченої суми за період з:

- 01.01.2022 року по день звернення до суду 15.04.2024 року за розпискою від 31.12.2021, розмір яких становить 412,27 доларів США за Розпискою 1;

- 25.01.2022 року по день звернення до суду 15.04.2024 року за розпискою від 24.12.2021 року, розмір яких становить 13 464,82 грн за Розпискою 2.

Інфляційні втрати за Розпискою 2 складають 66 486,99 грн.

Отже, сума заборгованості відповідача перед позивачем станом на 15.04.2024 року складає:

- за Розпискою 1: 6000 доларів США сума основного боргу, 412,27 доларів США три проценти річних, а всього 6412,27 доларів США (що еквівалентно 252 637,03 грн);

- за Розпискою 2: 202 000,00 грн сума основного боргу, 13 464,82 грн три проценти річних, 66 486,99 грн інфляційні втрати, а всього 281 951,81 грн., які представник позивача вважала необхідним стягнути з відповідача на користь позивача.

Рішенням Криворізького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розписками задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 17.05.2021 року в розмірі 6 412 доларів США 27 центів, яка складається з 6 000 доларів США сума основного боргу; 412 доларів США 27 центів 3 % річних.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 24.12.2021 року в розмірі 281 951,81 грн, яка складається з 202 000 грн суми основного боргу, 13 464,82 грн 3% річних та 66 486, 99 грн інфляційних втрат.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5345,89 грн.

Додатковим рішенням Криворізького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2025 року заява ОСОБА_1 , від імені та в інтерсах якого діє адвокат Співак В.А. про винесення додаткового рішення про розподіл судових витрат задоволена частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 73 000 грн.

У задоволені іншої частини заяви відмовлено.

ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Максимов Р.І., оскаржив судові рішення в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не було враховано під час розгляду справи, що 17.05.2021 року відповідач ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 розписку про отримання грошових коштів в сумі 6 000 доларів США, а 05.10.2021 року ОСОБА_2 видав на ОСОБА_1 довіреність на розпорядження належною йому земельною ділянкою площею 6,13 га, після чого у грудні 2021 року сторони дійшли згоди, що вони укладають ще одну розписку взамін відчуження ОСОБА_1 на свою користь земельної ділянки, належної ОСОБА_2 , за результатами чого 24.12.2021 року було укладено ще одну розписку на 202 000,00 грн. Вказує, що у 2024 році ОСОБА_1 у грубій формі почав примушувати ОСОБА_2 до виконання цивільно-правових зобов`язань, не дивлячись на їх попередні домовленості, в результаті чого ОСОБА_2 . 26.03.2024 року скасував довіреність, а ОСОБА_1 в свою чергу 18.04.2024 року звернувся до суду з позовом, рішення за яким оскаржується.

Також посилається, що судом не було враховано, що за довіреністю від 05.10.2021 року виданою ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 , останнім отримано за ОСОБА_2 від ТОВ «Агрофірма «Христофорівське» оренду плату за договором оренди земельної ділянки б/н від 09.09.2018 року за 2022 рік в розмірі 16109,4 грн.; за 2023 рік 16109,39 грн; за 2024 рік 16109,38 грн, а загалом 48 38,17 грн.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення від 29 травня 2025 року, заявник, просить його змінити в частині суми стягнутих витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши розмір витрат на правничу допомогу з 73 000 грн до 5 000 грн.

Посилається, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, конкретних обставин справи. Крім того, позивачем взагалі не надано доказів на підтвердження того, що витрати на професійну правничу допомогу взагалі були понесені. Вважає, що з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт, часом витраченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих адвокатом послуг, значенням справи для сторони, розумності розміру вартості послуг адвоката у справі, розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до 5 000 гривень.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Співак В.А., посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку представника відповідача Максимова Р.І., який підтримав доводи і вимоги апеляційних скарг з викладених у них підстав, просив скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про відмову у позові, додаткове рішення змінити, зменшивши розмір витрат на правничу допомогу до 5 000,00 грн, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду в межах доводів апеляційних скарг, заявлених позовних вимог, відзивів на апеляційні скарги за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 17 травня 2021 року відповідач ОСОБА_2 отримав у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6000 доларів США, про що свідчить підписана ним письмова розписка (далі Розписка 1) (а.с. 54).

Згідно вказаної розписки відповідач зобов`язався повернути позивачу вказані грошові кошти до 12 грудня 2021 року. Факт отримання грошової позики засвідчено підписами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Крім того, 24 грудня 2021 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 202 000,00 грн, які зобов`язувався повернути до 24 січня 2022 року, що підтверджується наданою ним позивачу розпискою від 24.12.2021 року (далі Розписка 2) (а.с. 53).

Однак, відповідач свої зобов`язання за договорами позики не виконав. Грошові кошти, в терміни визначені у розписках, не повернув.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 заборговансоті за розписками.

Ухвалюючи додаткове рішення та вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив із того, що витрати на правову допомогу, пов`язані з розглядом даної справи, в якій адвокат Співак В.А. надала позивачу усну консультацію, зробила аналіз реєстру судових рішень, збирала докази для захисту інтересів позивача, підгодовувала та направляла адвокатські запити, склала позовну заяву та заяви з процесуальних питань та приймала участь у судових засіданнях, взявши до уваги обґрунтованість та пропорційність розміру витрат на правничу допомогу, з урахуванням виконаної адвокатом роботи та предмету спору, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат професійну правничу допомогу у розмірі 73 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти тощо.

Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 525 ЦК України визначає, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Керуючись статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суду України, від 08 червня 2016 р. (справа № 1103цс16), від 12 квітня 2017 року (справа № 442/8157/15-ц).

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (постанова 16 червня 2021 року по справі № 463/5955/18 (провадження № 61-1913св21).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 надав у борг грошові кошти відповідачу ОСОБА_2 у сумі 6 000 доларів США. Відповідно до тексту розписки від 17 травня 2021 року, в ній зазначено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг кошти в сумі шість тисяч доларів США, позика безвідсоткова. Зобов`язувався повернути їх до 12.12.2021 року.

Відповідно розписки від 24.12.2021 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 у борг гроші в сумі 202 000 гривень. Позика безвідсоткова. Зобов`язався повернути до 24.01.2022 року.

Доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання матеріали справи не містять, борг позивачу не повернуто, тому суд першої інстанції, виходячи зі змісту розписок та договору позики, вірно зазначив, що наявність оригіналів боргових розписок у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргові зобов`язання не виконані, тому позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі.

Доводи відповідача про те, що розписка від 24.12.2021 року на 202 000 гривень була укладена за результатами того, що 05.10.2021 року після отримання 6000 доларів США ОСОБА_2 видав на ОСОБА_1 довіреність на розпорядження його земельною ділянкою і після цього сторони дійшли згоди, що вони укладають ще одну розписку на 202 000 гривень взамін відчуження ОСОБА_1 на свою користь земельної ділянки, і після того, як ОСОБА_1 почав у грубій формі примушувати ОСОБА_2 виконувати цивільно-правові-зобов`язання не дивлячись на їх попередні домовленості, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17)

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Згідно із статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Для визнання правочину недійсним сторона, яка заявляє відповідну вимогу, має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину (постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 601/1083/16 (провадження № 61-1182св20), від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20), від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18, від 30 червня 2021 року в справі № 556/2085/19 (провадження № 61-7687св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».

Аналіз зазначених норм права та релевантної судової практики дозволяє зробити висновок про те, що для визнання правочину недійсним із застосуванням правового механізму, передбаченого положеннямистатті 231 ЦК України, необхідним є наявність у їх сукупності таких факторів як сам факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, що свідчить про вчинення правочину проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Сам факт вчинення фізичного чи психологічного тиску для укладення правочину повинен мати місце на момент його вчинення.

Ураховуючи викладене, з метою захисту позичальника, у цивільному законодавстві закріплене право позичальника оспорити договір позики на підставі того, що гроші або речі не були отриманні ним, або отримані під впливом насильства, шантажу, погроз, психологічного чи фізичного тиску, тощо.

Однак відповідач ОСОБА_2 до суду із вимогами про визнання договору позики недійсним не звертався, судове рішення про визнання недійсним договору позики матеріали справи не містять.

При цьому, самі по собі голослівні посилання відповідача на не отримання під час укладення розписки від 24.12.2021 року грошових коштів та на відповідні домовленості з позивачем не спростовують факт укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24.12.2021 року договору позики і наявність у ОСОБА_2 обов`язку повернути кошти ОСОБА_1 .

Відповідно статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь апелянта.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимогст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2025 року підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2025 року, колегія суддів зазначає наступне.

Частково задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, врахувавши положення ч. 3 ст. 141 ЦПК України, характер виконаної адвокатом роботи, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та врахувавши письмові заперечення представника відповідача, дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 73 000 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміруз урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід також ураховувати позицію Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокатом Співак В.А., яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , зазначено, що витрати позивача на професійну допомогу становлять 211574,72 грн. за надання послуг АО «Ліга Сова» згідно укладеного договору №12/04/24 від 12.04.2024 року та додаткової угоди № 1 до говору про надання професійної правничої допомоги №12/04/24 від 12.04.2024 року і складаються з вартості послуг за Актом, виконаних робіт (наданих послуг) №1, доданим у якості доказу, де визначено:

1. усна консультація щодо норм цивільного та цивільного процесуального законодавства в розрізі підстав для подання позову про стягнення боргів за розписками - 1 шт. - 1500,00 грн.;

2. аналіз реєстру судових рішень, збір та вивчення доказів для захисту інтересів «Клієнта» під час розгляду судом справи про стягнення заборгованості за розписками - 1 шт. - 5000,00 грн.;

3. підготовка та направлення адвокатського запиту - 2 шт. - 10000,00 грн.;

4. складання позовної заяви 1 шт. 10000,00 грн;

5. складання заяви з процесуальних питань клопотання про: долучення оригіналів розписок, щодо зловживання представником відповідача процесуальними правами, долучення курсу валют, щодо зловживання представником відповідача процесуальними правами, долучення листів військової частини 5 шт. 5000,00 грн.;

6. складання заяви про забезпечення позову 1 шт. 7000,00 грн.;

7. складання апеляційної скарги на ухвалу суду - 1шт. 10000,00 грн.;

8. участь уповноваженого члена «Адвокатського об`єднання» у судовому засіданні за судовою справою щодо стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за розписками (судові засідання 20.06.2024, 21.08.2024, 23.09.2024, 23.10.2024, 13.11.2024, 19.12.2024, 14.01.2025, 12.02.2025, 05.03.2025, 13.03.2025, 08.04.2025, 13.05.2025, 16.05.2025) - 14 шт. - 42000,00 грн.;

9. гонорару успіху - 1 шт. 53184,36 (екв.1282, 45 доларів США) + 67890,36 грн. = 121074,72 грн.

Загальна вартість наданих юридичних (правничих) послуг складає 211574,72 гривень без ПДВ.

В апеляційній скарзі, посилаючись на не співмірність та завищеність витрат на професійну правову допомогу позивачу, відповідач, не погоджуючись з визначеним розміром судом першої інстанції 73 000 гривень, просить змінити додаткове рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2025 року та стягнути з нього на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень.

В силу ч.ч. 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування понесених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.

До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18).

Водночас, у разі, якщо понесені особою витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям співмірності, то за обґрунтованим клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір указаних судових витрат.

З урахуванням складності та категорії справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, прийнявши до уваги обґрунтованість та пропорційність розміру витрат на професійну правничу допомогу, предмет спору, суд першої інстанції вірно врахував вищезазначені положення закону суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 73 000 гривень.

Також колегія суддів зауважує, що згідно постанови Верховного Суду від 01.11. 2022 року у справі №757/24445/21-ц відсутність доказів оплати вартості наданих адвокатом послуг не може виступати самостійною підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.

Відповідно постанови Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №159/5837/19 витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що дотаткове рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2025 року ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а додаткове рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367,368,374,375,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Максимов Роман Ігорович,залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2025 року та додаткове рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 жотвня 2025 року.

Головуючий:

Судді: