Справа № 352/3142/24
Провадження № 22-ц/4808/1254/25
Головуючий у 1 інстанції СТРУТИНСЬКИЙ Р. Р.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Луганської В.М.,

секретаря Гудяк Х.М.,

з участю представника Івано-Франківської обласної прокуратури,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу виконувача обов`язків керівника Івано-Франківської обласної прокуратури на рішення Тисменицького районного суду, ухвалене головуючим суддею Струтинським Р.Р. 24 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури, третя особа: Тисменицька державна нотаріальна контора, про скасування арешту майна,

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суд з позовом до Івано-Франківської окружної прокуратури про скасування арешту майна.

Позов обґрунтовано тим, що у березні 2024 року ОСОБА_1 дізнався про накладений 26.09.2011 арешт на належну йому земельну ділянку площею 0,2165 га (кадастровий номер 000000000, с. Угринів). Арешт було накладено постановою слідчого прокуратури Тисменицького району у межах кримінальної справи №327009, відкритої щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, з метою забезпечення цивільного позову (виконання вироку в частині відшкодування збитків, завданих інтересам держави).

Вказав, що 06.12.2011 постановою Тисменицького районного суду кримінальне провадження закрито у зв`язку із закінченням строків давності, отже підстави для подальшого існування арешту відпали. Проте обтяження досі не знято, чим порушуються майнові права позивача.

25.06.2024 ОСОБА_1 звернувся до Тисменицького районного суду з клопотанням про скасування арешту. Постановою від 28.06.2024 (справа №352/1796/24) у задоволенні клопотання відмовлено. При цьому, судом роз?яснено ОСОБА_1 право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 21 січня 2025 року замінено первісного відповідача у справі Івано-Франківську окружну прокуратуру належним відповідачем, яким є Івано-Франківська обласна прокуратура.

Рішенням Тисменицького районного суду від 24 червня 2025 року позов задоволено. Скасовано арешт, накладений постановою від 26 вересня 2011 року про накладення арешту на майно слідчим прокуратури Тисменицького району Мельника В. Я. на земельну ділянку площею 0,2165 га, кадастровий номер 000000000 та припинити обтяження, зареєстроване 27.09.2011 Тисменицькою районною державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження: 11653059.

Не погодившись із рішенням суду з підстав його невідповідності фактичним обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, виконувач обов`язків керівника Івано-Франківської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу.

На думку апелянта, суд першої інстанції, задовольняючи позов, не врахував, що Івано-Франківська обласна прокуратура не є належним відповідачем у даній справі. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду (зокрема постанови від 18.10.2023 у справі №300/808/19, від 07.12.2023 у справі №363/2300/20, від 13.12.2023 у справі №753/8710/21 та ін.) пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові.

Скаржник вважає, що належним відповідачем у цій справі є особа, за рахунок якої можливе скасування арешту та припинення обтяження. У даному випадку вимоги позивача пов`язані зі скасуванням арешту на майно та припинення обтяження, зареєстрованого Тисменицькою нотаріальною конторою 27.09.2011.

Апелянт зазначає, що відповідно до Конституції України та Закону «Про прокуратуру», органи прокуратури здійснюють представництво інтересів держави, підтримання обвинувачення та нагляд, але не наділені повноваженнями щодо скасування арештів чи зняття обтяжень з нерухомого майна. Таким чином, прокуратура не може бути належним відповідачем.

Зважаючи на викладене, просить оскаржене рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У поданому відзиві представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечила, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною. Вказує, що арешт на майно накладався слідчим прокуратури Тисменицького району в межах кримінального провадження за КПК 1960 року. З урахуванням змін у системі прокуратури (накази Генерального прокурора №39 і №40 від 17.02.2021) з 15.03.2021 розпочала роботу Івано-Франківська окружна прокуратура, а Тисменицька місцева прокуратура припинила діяльність. Зауважує, що позивач ОСОБА_1 спершу подав позов до Івано-Франківської окружної прокуратури, проте остання повідомила, що не є юридичною особою і не має цивільної процесуальної правоздатності. Водночас вона підпорядкована Івано-Франківській обласній прокуратурі, яка є юридичною особою. Тому позивач заявив клопотання про заміну відповідача. Ухвалою від 21.01.2025 суд замінив окружну прокуратуру на Івано-Франківську обласну прокуратуру та залучив її як належного відповідача. Відповідно до ст. 46, 47, 48 ЦПК України сторонами у справі можуть бути лише фізичні та юридичні особи або держава. Юридичними особами у системі органів прокуратури є Офіс Генерального прокурора та обласні прокуратури, тоді як окружні прокуратури таким статусом не наділені (Положення, затверджене наказом №82 від 06.04.2021).

Таким чином, на думку представника позивача, суд дійшов обґрунтованого висновку, що належним відповідачем у цій справі є саме Івано-Франківська обласна прокуратура. Вважає, що правові позиціє, на які посилається апелянт, є нерелевантними до даної справи, а тому не підлягають застосуванню.

Орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 визначили в розмірі 5000 грн. Вказала, що остаточний розрахунок та докази витрат на правничу допомогу будуть надані після завершення справи.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового розгляду були повідомлені належно.

Представник Терешкуна Р.Я. подала до суд клопотання, в якому просила відкласти розгляд справи на інший час у зв`язку з участю адвоката в іншому судовому розгляді.

На думку колегії суддів, клопотання не підлягає до задоволення, оскільки призначення розгляду даної справи було попередньо погоджено з адвокатом, про що свідчить особистий підпис представника на розписці (а.с. 119).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що розгляд справи за відсутності сторони позивача та його представника, які диспозитивно розпоряджаються своїми процесуальними правами, не призводить до порушення права на справедливий суд.

Отже, є правові підстави для розгляду справи за їх відсутності.

Представник Івано-Франківської обласної прокуратури в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду цим вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.09.2011 постановою слідчого прокуратури Тисменицького району юристом 1 класу Мельником В. Я. у кримінальній справі №327009 накладено арешт на земельну ділянку площею 0,2165 га кадастровий номер 000000000, яка належить ОСОБА_1 . Обтяження (арешт) зареєстровано 27.09.2011 Тисменицькою районною державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження: 11653059.

Постановою Тисменицького районного суду від 06.12.201 у справі №1-п-53/11 провадження у кримінальній справі №327009 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочинів передбачених ст. ч.1 364, ч.1 ст. 366 КК України закрите та звільнено його від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав від 18.03.2024 в розділі інформація про державну реєстрацію обтяжень містяться відомості про накладення арешту на земельну ділянка розміром 0,2165 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 000000000 на підставі постанови слідчого прокуратури Тисменицького району, юриста 1 класу б/н від 26.09.2011 року.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 відбулося за правилами КПК України 1960 року, відтак вирішення питання про скасування арешту слід здійснювати за правилами цивільного судочинства. Наявність арешту нерухомого майна порушує права власника, створює перешкоди у здійсненні права володіти користуватися та розпоряджатися майном до теперішнього часу, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову. Щодо належності відповідача, суд установив: Івано-Франківська окружна прокуратура повідомила, що не має статусу юридичної особи, а отже, не володіє цивільною процесуальною правоздатністю і не може бути відповідачем. Водночас вона підпорядкована Івано-Франківській обласній прокуратурі, яка є юридичною особою. Тому позивач заявив клопотання про заміну неналежного відповідача, що судом було враховано. Відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та Положення про організаційно-штатну роботу (наказ Генпрокурора №82 від 06.04.2021), юридичними особами є лише Офіс Генерального прокурора, обласні та спеціалізовані прокуратури. Враховуючи вимоги ст. 4648 ЦПК України, суд дійшов висновку, що належним відповідачем у справі є Івано-Франківська обласна прокуратура.

Апеляційний суд погоджується із цими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Апеляційний суд враховує, що у справі, яка переглядається, позивач оскаржує арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому, згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52).

Після закриття кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у спірних правовідносинах, які виникли, кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Положеннями Кодексу 1960 року передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі.

Апеляційний суд зауважує, що шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи, КПК України 1960 року не встановлював.

Оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону вирішення питання про зняття арешту з майна можливе лише в межах кримінального провадження, розгляд відповідного клопотання ОСОБА_2 за правилами кримінального судочинства вимагав би повторного порушення кримінальної справи стосовно нього. Проте початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинної поведінки особи і таким чином призведе до погіршення її правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.

Аналогічного висновку дійшов ВС у справі 363/2043/20, постанова від 17.03.2023.

Встановивши, що арешт на майно позивача, кримінальне провадження щодо якого закрито, було накладено за правилами КПК України 1960 року постановою слідчого прокуратури Тисменицького району юристом 1 класу Мельником В.Я. у кримінальній справі №327009, на підставі чого зареєстровано 27.09.2011 обтяження, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для скасування відповідного арешту.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що Івано-Франківська обласна прокуратура не є належним відповідачем у даній справі, то такі апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідачами у справах про зняття арешту є особа, в інтересах якої було накладено арешт. В даному випадку арешт було накладено в інтересах держави Україна постановою слідчого прокуратури Тисменицького району. Між тим, в цій справі позивач правильно визначив відповідачем Івано-Франківську обласну прокуратуру, оскільки саме вона виконує завдання і функції прокуратури, територіальна юрисдикція якої розповсюджується на всю Івано-Франківську область та є юридичною особою.

За таких обставин твердження скаржника про те, що Івано-Франківська обласна прокуратура не є належним відповідачем у цій справі, є необґрунтованими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи невірне застосування норм матеріального права. Тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу виконувача обов`язків керівника Івано-Франківської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 24 червня 2025 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.М. Луганська

Повне судове рішення складено 14 жовтня 2025 року.