печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань Романенко Ю.О.

за участю:

представника позивача - Григоренка М.І.

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» до ОСОБА_1 про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, усунення перешкод в користуванні власністю, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» (далі - ПАТ «КиївЗНДІЕП») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення, зняття з реєстрації, усунення перешкод у користуванні власністю, скасування протоколу спільної наради, визнання ордера недійсним.

Уточнена позовна заява ПАТ «КиївЗНДІЕП» мотивована тим, що до його статутного фонду в процесі корпоратизації товариства було передано будівлю гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 була поселена до гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із перебуванням в трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «КиївЗНДІЕП» (далі - ВАТ «КиївЗНДІЕП»), назву якого змінено на ПАТ «КиївЗНДІЕП», на умовах контракту на підставі наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 27 вересня 2006 року № 233 «ОС».

16 жовтня 2012 року наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 504 «ОС» ОСОБА_1 звільнено з посади генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за станом здоров`я.

20 жовтня 2017 року ПАТ «КиївЗНДІЕП» направило ОСОБА_1 вимогу про звільнення нею займаного житлового приміщення, оскільки гуртожиток на АДРЕСА_1 призначений для проживання аспірантів, які проходять підвищення своєї кваліфікації в аспірантурі, та працівників ПАТ «КиївЗНДІЕП», яким вона не є.

Таким чином, ОСОБА_1 без будь-яких правових підстав володіє приміщенням у блоці № 12 у зазначеному гуртожитку.

Крім того, ОСОБА_1 , використовуючи службове становище, самовільно захопила приміщення блоку № 11 (загальну кухню (підсобне приміщення)) площею 12,3 кв. м та приміщення буфету площею 36,3 кв. м, загальною площею 48,6 кв. м, та самоправно, без наявності на те дозвільних документів, здійснила перепланування цих приміщень.

Такими діями ОСОБА_1 завдала істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам ПАТ «КиївЗНДІЕП».

ПАТ «КиївЗНДІЕП» вважало наявними підстави для поновлення йому процесуального строку оскарження видачі ордера, посилаючись на те, що лише із заперечень ОСОБА_1 дізналося про протокол спільної наради та видачу ордера.

Крім того, ордер на житлову площу в гуртожитку від 10 січня 2007 року № 01 виданий з порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки ордер може бути виданий лише на житлові приміщення.

Відповідно до технічного паспорта блоки № 11 та № 12 - це два різні приміщення з окремим входом у кожне приміщення. Блок № 11 та підсобне приміщення, яке розташоване поряд з блоком № 11, згідно з технічним паспортом не є житловими, а зазначені як підсобні приміщення. Також блок № 11 не відповідав санітарним і технічним вимогам для житлового приміщення, тому на час видачі ордера ОСОБА_1 блок № 11 та підсобне приміщення, яке знаходиться поряд, не були житловими приміщеннями, у зв`язку з чим ордер на ці приміщення житлова комісія не мала права видавати.

Зважаючи на викладене, з урахуванням уточнення позовних вимог, ПАТ «КиївЗНДІЕП» просило суд:

- виселити ОСОБА_1 із займаного приміщення, загальною площею 34,5 кв. м, житловою площею 23,3 кв. м, в гуртожитку на АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення та зняти з реєстраційного обліку;

- усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність ПАТ «КиївЗНДІЕП» приміщення блоку № 11, а саме: буфет площею 36,3 кв. м та підсобне приміщення площею 12,3 кв. м, у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати протокол спільної наради адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «КиївЗНДІЕП» від 10 січня 2007 року в частині надання голові правління ВАТ «КиївЗНДІЕП» ОСОБА_1 ордера на постійне проживання в гуртожитку ВАТ «КиївЗНДІЕП» блоки № 11, 12 із сусіднім побутовим приміщенням, загальною площею 83,7 кв. м;

- визнати недійсним ордер на житлову площу в гуртожитку від 10 січня 2007 року № 01, виданий ОСОБА_1 на блоки № 11, 12.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року позов Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» до ОСОБА_1 про виселення, визнання ордеру недійсним - задоволено частково.

Скасовано протокол спільної наради адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «КиївЗНДІЕП» від 10.01.2007 в частині надання Голові правління ВАТ «КиївЗНДІЕП» ОСОБА_1 ордера на постійне проживання в гуртожитку ВАТ «КиївЗНДІЕП» блок № 11, 12 з сусіднім побутовим приміщенням загальною площею 83,7 кв. м.

Визнано ордер на житлову площу в гуртожитку № 01 від 10.01.2018, виданий ОСОБА_1 на блок № 11 , 12 в частині нежитлових приміщень недійсним.

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити нежитлові приміщення (приміщення буфету 36,3 кв.м. та підсобне приміщення 12,3 кв.м.) гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 .

В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 9 квітня 2024 року рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2025 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 9 квітня 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від18.02.2025, справу було передано судді Бусик О.Л.

Ухвалою судді від 19 лютого 2025 року справу прийнято до провадження.

1 квітня 2025 року від представника відповідача - ОСОБА_2 надійшла заява про відмову у задоволенні позову через його недоведеність. Зазначає що, гуртожиток здійснює свою діяльність відповідно до статуту ПАТ «КиївЗНДІЕП» та положення про гуртожиток, затвердженого засновником ПАТ «КиївЗНДІЕП» в особі Міністерства будівництва України, де вказано що передано саме гуртожиток, а не гуртожиток для аспірантів, який представлений в матеріалах справи.

При винесенні рішення просила врахувати практику Верховного Суду України у подібних правовідносинах, що має ознаки неправильного застосування норм матеріального права. А саме врахувати постанову Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц провадження №14-181цс18, де суд прийшов висновку, що в зв`язку з тим, що позивач (організація, яка надає житло) не зафіксував у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно своє право на нерухоме майно як власника гуртожитку, йому було відмовлено у задоволенні позову.

Особа, яка не зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, не набуває щодо нього повноваження власника, зокрема не набуває і право повного володіння. Тобто, недостатньо мати на балансі гуртожиток потрібно здійснити публічне визнання державою свого права власності. Таке публічне визнання якраз і здійснюється за допомогою державної реєстрації. Таким чином, для того, щоб вважатися законним власником майна потрібно мати на руках два документи - документ, що підтверджує право власності та документ, що підтверджує державну реєстрацію такого права (Підпункт 2 пункту 48 доповнено абзацом згідно з Постановою КМ № 806 від 09.11.2016).

Так, як в матеріалах справи міститься Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 114633183 від 20.02.2018, щодо адреси: АДРЕСА_1 - відсутні відомості (т. 2. а.с 138).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 419328160 від 24.03.2025, щодо адреси: АДРЕСА_1 - відсутні відомості. Отже, цей факт вказує на те, що у позивача відсутній цей перелік документів і саме тому позивач не може зареєструвати в Державному реєстрі права власності на нерухоме майно та їх обтяжень гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 .

Надана позивачем копія нібито технічного паспорта на будівлю гуртожитку не відповідає вимогам щодо його складання та оформлення і по суті є планом поверхів гуртожитку для внутрішнього користування, а отже, у розумінні ст. 77-80 ЦПК України, не може вважатися належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом, наведених у ньому обставин.

Висновки позивача, що приміщення блоку № 11, яке відповідно до спільного рішення та ордеру було надано ОСОБА_1 , є нежитловим, не відповідає дійсності та не грунтується на доказах.

Відповідач не погоджується із скасуванням протоколу спільної наради адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «КиївЗНДІЕП» від 10.01.2007 про надання Голові правління ВАТ «КиївЗНДІЕП» ОСОБА_1 ордера на постійне проживання в гуртожитку ВАТ «КиївЗНДІЕП» (правонаступник ПАТ «КиївЗНДІЕП») та додаткову площу згідно з вимогами Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208 та реєстрацію в приміщенні гуртожитку, згідно її звернення, погодженого зі спостережною радою, а саме житлове приміщення 2-й поверх, блоки № 11, 12 з сусіднім побутовим приміщенням, загальною площею 83,7 кв. м. Вважаємо, що позивачем обраний спосіб захисту є неефективним і не призведе до відновлення порушеного права, оскільки зазначений протокол вичерпав свою дію в момент видачі ордеру, коли на його виконання ВАТ «КиївЗНДІЕП» видало на ім`я ОСОБА_1 ордер від 10 січня 2007 року № 01 на право зайняття із сім`єю у складі з 3-х осіб житлової площі у гуртожитку на АДРЕСА_4 , загальною площею 83,7 кв. м, житловою площею 56,6 кв. м. Отже, вселення відповідачки ОСОБА_1 на вказану житлову площу у гуртожитку відбулося на законних підставах. На підставі викладного, просила відмовити у задоволенні позовної вимоги про виселення ОСОБА_1 з гуртожитку на підставі ст. 132 ЖК УРСР без надання іншого житлового приміщення, як необґрунтованої.

Крім цього, вказує, що на даний час термін дії договору оренди (найму) житлового приміщення від 10.01.2007 № 01-07 не сплив, вказаний договір ніким не оскаржувався, недійсним у судовому порядку не визнаний. Отже, з урахуванням вказаного, у складі блоку № 12 загальною площею 83,7 кв.м. та житловою 56,6 кв.м., який було передано для проживання ОСОБА_1 та членам її сім`ї відповідно до спільного рішення, ордеру № 01 від 10.01.2007 та договору оренди (найму) житлового приміщення від 10.01.2007 № 01-07, нежитлові приміщення відсутні, як такі, а тому вимога суду про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити нежитлові приміщення (приміщення буфету 36,6 кв.м. та підсобне приміщення 12,3 кв.м. в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , які ОСОБА_1 встановленим порядком не передавалися, не може бути вважатися законною та обґрунтованою. В жодному документі відсутнє визначення спірного приміщення «буфет площею 36,3 кв. м та підсобне приміщення площею 12,3 кв. м.».

22 квітня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення, у яких остання вказує, що у 2023 році ОСОБА_1 достатньо довго жила в гуртожитку, в зв`язку з раптовою хворобою і смертю невістки, ОСОБА_1 займалася її похоронами. Крім того, ОСОБА_1 , є пенсіонером, інвалідом другої групи, та піклується про онуків - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тому її відсутність за місцем реєстрації протягом 2024 року є поважною причиною, оскільки російською федерацією з лютого 2022 року до теперішнього часу здійснюються періодичні масовані ракетні обстріли території України та міста Київ, де мешкає відповідач, в зв`язку з чим остання багато часу проводила в бомбосховищах та укриттях. Відключення світла та нестабільні часи призвели до ускладнення життя відповідача, так як особа є похилого віку та має другу групу інвалідності. Однак, відповідач належним чином зберігає майно та підтримує його у відповідному стані та сплачує комунальні платежі щомісячно, тобто заборгованість за комунальні послуги за проживання у спірному гуртожитку відсутні.

22 квітня 2025 року від представника позивача - ОСОБА_5 надійшла заява про зміну позивача по справі, у зв`язку зі зміною його найменування.

22 квітня 2025 року від представника позивача - Григоренка М.І. надійшли письмові пояснення, відповідно до яких, останній вказує, що відповідач зробила перепланування (проріз в несучій стіні, знесла міжкімнатну стіну та інше), вказане свідчить про порушення умов проживання у гуртожитку, передбачених Положенням про гуртожиток та умов договору оренди, тому позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Ухвалою суду від 23 квітня 2025 року змінено найменування позивача у справі з Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на Акціонерне товариство «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву».

14 травні 2025 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про витребування доказів.

Ухвалою суду від 14 травня 2025 року витребувано у Київського міського бюро технічної інвентаризації наступну інформацію:

- інформацію про право власності на гуртожиток, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: який правовстановлюючий документ підтверджує право власності на гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та вказати відповідно власника;

- копію технічного паспорту на гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 починаючи з 2006 року по 2025 рік.

- інформацію щодо гуртожитку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: щодо класифікації та мети призначення даного гуртожитку з 2006 року по 2025 рік.

16 червня 2025 року від представника відповідача - ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення, у яких остання вказує, що спірний гуртожиток не вийшов з державної власності та за своїм статусом залишається державним житловим фондом України, позивач не набуває майнових прав на спірний гуртожиток та відповідно, не може вимагати усунення перешкоди в користуванні своєю власністю за рахунок звільнення житлової площі відповідача, яка отримана згідно до закону. В зв`язку з тим, що спірний гуртожиток, увійшов до статутного фонду АТ КИЇВЗНДІЕП як державне майно і на час розгляду справи має статус державної власності так як позивач не надав суду правовстановлюючі документи на підтвердження права власності на спірний гуртожиток, то на нього розповсюджується дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав від 4 вересня 2008 року № 500-VI зі змінами Закону України № 500-VI від 08.02.2019 Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон № 500).

16 червня 2025 року на адресу суду від Київського міського бюро технічної інвентаризації надійшла запитувана в ухвалі суду від 14 травня 2025 року інформація.

24 липня 2025 року від представника відповідача - ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення у справі, відповідно до яких остання вказує, що право власності на гуртожиток у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстроване. Між відповідачем та позивачем ВАТ «КИЇВЗНДІЕП» як з балансоутримувачем гуртожитку існує договір оренди (найму) № 01-07 від 10.01.2007 на підставі ордеру № 01 від 10.01.2007 за узгодженням з власником гуртожитку в особі Мінрегіонбуду, а саме зі Спостережною радою, яка здійснювала контролюючі функції з боку держави, про що вказано у витягу з протоколу спільної наради адміністрації та профспілкового комітету. Позивачу, як балансоутримувачу зазначеного гуртожитку і житлового приміщення блоку 11-12, власник делегував право на перепланування приміщення, та вселення новопризначеного керівника акціонерного товариства (відповідача) до цього житлового приміщення, як і зазначено в ордері № 01 від 10.01.2007 на вселення відповідача.

Отже, чинне законодавство не надає балансоутримувачу права заявляти позовну вимогу про зобов`язання орендаря повернути орендоване майно. «Балансоутримувач даного приміщення в гуртожитку «АТ КИЇВЗНДІЕП» не має права вимагати виселення наймача (відповідача). Наведене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 06.09.2019 у справі № 910/7364/18.

За данними відповіді КП КМП «КМ БТІ» з`ясовано, що згідно за даними реєстраційних книг за адресою: АДРЕСА_1 права власності не реєструвалось. В сховищах КП КМП «КМ БТІ» інвентаризаційної справи за адресою гуртожитка буд 6А - не існує. Крім того, починаючи з 2013 року окрім КП КМП «КМ БТІ» такі роботи здійснюють інші суб`єкти господарювання, даними яких вони не володіють. Крім того, до відповіді додаються поверхові плани (плани за поверхами) датовані 1969 роком, та дані експлікації приміщень блоку 11, тобто надані первинні документи з часу будівництва зазначеного гуртожитку. За даними експлікації чітко видно, що спірне приміщення блоку 11 складається із двох кімнат, які були проінвентаризовані як «Буфет» - 36,3 м.кв. та «Підсобне приміщення» до нього - 12.3 м.кв. загальною площею 48,6 м.кв. Виходячи з даних КП КМП «КМ БТІ» кімнати блоку 11 розташовані на другому поверсі і з самого початку будувались як приміщення комерційного призначення і виконували функції буфету і підсобного приміщення до нього і ніколи не були допоміжними приміщеннями і не використовувались як приміщення загального користування у вигляді спільної кухні. Як вбачається із відповіді КП КМП «КМ БТІ» кухні загального користування, розташовані на верхніх поверхах гуртожитку починаючи з третього поверху. Таким чином кімнати блоку 11 будувались як нежитлові приміщення, які були призначені для торговельних, побутових та інших комерційних потреб непромислового характеру, і являлись самостійним об`єктом цивільно-правових відносин до 2006 року.

З рахунків ВАТ «КИЇВЗНДІЕП» на сплату за житлово-комунальні послуги, які надавалися відповідачу до сплати, позивач вказує що «житлова площа» становить 58.1 м.кв, а загальна - 83.9 м.кв. Таким чином позивач визнає, що спірні кімнати блоку 11 увійшли до житлового комплексу гуртожитку. Крім того, в ордері на вселення відповідача зазначено, що відповідач зі своєю сім`єю вселяється до «житлового приміщення» блоку 11-12 загальною площею 83.9 м.кв та житловою 58.1 м.кв., що повністю співпадає з даними на виставлених рахунках позивача за сплату комунальних та інші витрат за гуртожиток з 2007 до 2024р. включно.

Жодних претензій від будь-яких органів щодо проживання відповідача у спірному приміщенні блоку № 11 відповідач ніколи не отримувала. Факт її проживання у спірному житловому приміщенні загальної площі 83.9 м.кв., а житловою 58.1 м.кв. не оспорювався на протязі більше ніж 12 років (2006-2018 року). Тому, якщо з вини підприємства, куди відповідач була призначена на посаду керівника підприємства, що є у державній власності згідно Наказу 233 "ОС" від 27.09.2006 не відбулась зміна статусу кімнат блоку 11 юридично і було допущено проживання громадян у нежитловому блоку 11 майже 13 років, то саме ВАТ «КИЇВЗНДІЕП» має взяти на себе відповідальність у відновленні порушених прав шляхом зміни статусу кімнат блоку 11, постанова Касаційного цивільного суду від 23.05.2024 по справі № 754/12224/21.

Підтвердженням того, що кімнати блоку 11 включені до складу житлових приміщень є факт поселення відповідача та нарахування оплати за ці кімнати на протязі багатьох років де в квитанціях про сплату було зазначено «житлова площа» 58,1 м.кв. Водночас у жодній квитанції за оплату немає приміщення площею 48,6 кв.м. блоку 11 (Постанова Касаційний цивільного суду від 23.05.2024 по справі № 754/12224/21).

На протязі майже всіх років розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій в квитанціях оплати за житло вимагається оплата за житлово-комунальні та інші послуги за користування житловим приміщенням 58,1 м.кв та 83,9 м.кв загальної площі.

Якщо припустити, що кімнати блоку 11 залишалися весь час у статусі "нежитлових", то потрібно не тільки просто констатувати цей факт, а й констатувати факт порушення ВАТ «КИЇВЗНДІЕП» житлових прав відповідача виходячи з того, що статус кімнат у гуртожитку визначається не за фактом того, що в ній розміщено мешканцями, а на підставі рішення про встановлення статусу відповідно до первинних документів поселення відповідача (Постанова Касаційного цивільного суду від 23.05.2024 по справі № 754/12224/21).

12 серпня 2025 року від представника позивача - Григоренка М.І. надійшли заперечення на додаткові пояснення, у яких останній вказує, що для переобладнання, перепланування, зміни цільового призначення відповідно до чинного законодавства необхідно отримати відповідний дозвіл, якого відповідач не мала, а в ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» відносно перепланування та зміни цільового призначення підсобного приміщення блоку 11 та приміщення, яке знаходиться рядом з блоком 11 не приймалось, про що свідчить технічний паспорт від 17.12.2001 з відміткою про останню інвентаризацію будівлі гуртожитку літера «А» станом на 12.02.2007. Крім того, слід зазначити, що на вимогу суду БТІ надало копію технічного плану гуртожитку, аналогічний план позивачем було долучено до матеріалів справи. Ці два плани ідентичні та кардинально відрізняються від того плану, який було долучено до матеріалів справи відповідачем.

З технічного плану БТІ та технічного плану, який надано позивачем чітко видно, що між блоком 11 та блоком 12 наявна несуща стіна без видимих ознак втручання, а також відсутнє перепланування приміщення. Тоді, як на плані, який надано відповідачем наявний отвір в несущій стіні між блоком 11 та 12, а також наявне перепланування блоку 12, в якому знесено перестінок. Слід зазначити, що в попередніх поясненнях відповідач зазначала, що перепланування блоку 12 було здійснено до того, як ОСОБА_1 була поселена до гуртожитку. В додаткових поясненнях представника відповідача від 23.07.2025 зазначено, що відповідач здійснила перепланування з дозволу адміністрації підприємства одним із профільних напрямків якого є розроблення технічної документації в сфері будівництва, яке нібито розробило проектно-кошторисну документацію по блоку 11 та 12, здійснило перепланування, зміну цільового призначення та ввело в експлуатацію блок 11 та 12. Проте жодних допустимих доказів таких дій суду не надали. Таким чином, відповідач в додаткових поясненнях підтверджує той факт, що користуючись своїм службовим становищем вчинила відповідні дії щодо перепланування блоку № 12 та змінила цільове призначення блоку № 11, а також об`єднання блоків 11 і 12, не маючи на те відповідних дозволів. Отже, враховуючи зазначене слід зазначити, що відповідач кардинально змінює свою позиціє в зазначеній справі, яка не ґрунтується на законі та є такою, що не відповідає матеріалам справи з метою введення суду в оману.

Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 27 вересня 2006 року № 233 «ОС» ОСОБА_1 призначено на посаду керівника ВАТ «КиївЗНДІЕП» терміном з 27 вересня 2006 року до 26 вересня 2007 року виключно на умовах контракту (т. 1, а. с. 20).

Згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16 січня 2012 року припинено дію контракту від 20 серпня 2010 року № 06, укладеного між Міністерством регіонального розвитку та будівництва України та ОСОБА_1 , відповідно до підпункту «б» пункту 25 розділу 5, та звільнено генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» ОСОБА_1 із займаної посади 16 жовтня 2012 року на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України та за станом здоров`я (т. 1, а. с. 21).

Відповідно до витягу з протоколу спільної наради адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «КиївЗНДІЕП» від 10 січня 2007 року ними прийнято спільне рішення про надання голові правління ВАТ «КиївЗНДІЕП» ОСОБА_1 ордера на постійне проживання в гуртожитку ВАТ «КиївЗНДІЕП» (правонаступник - ПАТ «КиївЗНДІЕП») та додаткову площу згідно з вимогами Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208 та реєстрацію в приміщенні гуртожитку, згідно з її зверненням, погодженим зі спостережною радою, а саме житлове приміщення 2-й поверх, блоки № 11, 12 з сусіднім побутовим приміщенням, загальною площею 83,7 кв. м (т. 1, а. с. 131).

На виконання цього рішення ВАТ «КиївЗНДІЕП» видало на ім`я ОСОБА_1 ордер від 10 січня 2007 року № 01 на право зайняття із сім`єю у складі з 3-х осіб житлової площі у гуртожитку на АДРЕСА_1 , загальною площею 83,7 кв. м, житловою площею 56,6 кв. м (т. 1, а. с. 132).

Факт передання у користування житлового приміщення блоків № 11, 12 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов договору оренди (найму) житлового приміщення від 10 січня 2007 року № 01, підтверджується актом прийому-передачі житлової площі від 10 січня 2007 року (т. 1, а. с. 133).

З цього акта випливає, що ОСОБА_1 передано у користування житлове приміщення:

1) блоки № 11, 12 загальною площею 83,7 кв. м, житловою площею 56,6 кв. м, які складаються з двох кімнат, які потребують поточного ремонту.

2) сумісний санітарно-гігієнічний вузол, загальною площею 6,9 кв. м, який потребує поточного ремонту.

3) коридор площею 4,9 кв. м, який потребує поточного ремонту.

4) кухню площею 8,7 кв. м, яка потребує поточного ремонту.

5) комору площею 2,9 кв. м, яка потребує поточного ремонту.

Згідно з актом обстеження помешкання блоків № 11, 12 гуртожитку ВАТ «КиївЗНДІЕП», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 11 грудня 2006 року в сукупності житлове приміщення № 11, 12 - це цілісний єдиний 2-х кімнатний блок з кухнею, загальною площею 83,7 кв. м, житловою площею 56,6 кв. м. Приміщення блоків № 11, 12 розташовані на другому поверсі та за проектом є житловими приміщеннями і відповідають всім санітарним та технічним вимогам законодавства України до об`єктів житлового фонду. Таким чином, житлові блоки № 11, 12 складаються із двох житлових кімнат (56,6 кв. м), сумісного санітарно-гігієнічного вузла (6,9 кв. м), коридору (4,9 кв. м), кухні (8,7 кв. м) та комори (2,9 кв. м) (т. 1, а. с. 225, 226).

Відповідно до листа ПАТ «КиївЗНДІЕП» від 16 травня 2017 року № 01-524 ОСОБА_1 повідомлено, що було проведено інвентаризацію майна в ПАТ «КиївЗНДІЕП», у тому числі і в гуртожитку, за адресою: АДРЕСА_1 , де вона на цей час проживає, та виявлено, що вона займає блок № 12, який налічує більше двох кімнат, загальною площею 83,70 кв. м, у зв`язку з чим ПАТ «КиївЗНДІЕП» попросило її надати документи, що засвідчують право на проживання в зазначеному гуртожитку (т. 1, а. с. 25).

20 жовтня 2017 року ПАТ «КиївЗНДІЕП» направило ОСОБА_1 вимогу про звільнення житлового приміщення № 01-1057, відповідно до якої її повідомлено, що вона без жодних правових підстав займає житлове приміщення блок № 12 , загальною площею 83,70 кв. м, та зобов`язана на підставі статті 132 ЖК України в місячний термін з часу отримання цієї вимоги звільнити зайняте приміщення (т. 1, а. с. 22).

Згідно з технічним паспортом на житловий блок АДРЕСА_5 , виготовленим 20 лютого 2019 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Центральне БТІ» приміщення № 11, 12 в гуртожитку на АДРЕСА_1 є житловими (т. 2, а. с. 56-61).

Відповідно до довідки ПАТ «КиївЗНДІЕП» про місце реєстрації від 21 квітня 2025 року, вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована з 19 січня 2007 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з копії рахунків на сплату за спожиті житлово-комунальні та інші послуги за період з січня по грудень 2016 року, з січня по грудень 2017 року та з січня по травень 2018 року, позивачем нараховано до сплати суми за спожиті ОСОБА_1 послуги за користування кімнатою 12, виходячи із її загальної площі 83,7 кв.м та житлової площі 56,6 кв.м, що відповідає даним, зазначеним у спільному рішенні та ордері № 01 від 10.01.2007 та договір оренди (найму) від 10.01.2007 № 01-07 (т. 1, а.с. 49-63).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини перші статей 15, 16 ЦК України).

Відповідно до статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК України.

Згідно зі статтею 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв`язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Положеннями статті 128 ЖК України передбачено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Відповідно до статті 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно зі статтею 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення (частини перша-третя статті 132 ЖК України).

Вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з`ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів; чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санітарно-епідеміологічної станції на його заселення як гуртожитку; чи видавався, відповідно до статті 129 ЖК України та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян; чи є штати для обслуговування гуртожитку; як оплачується проживання тощо.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16).

Частиною другою статті 58 ЖК України передбачено, що ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з протоколу спільної наради адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «КиївЗНДІЕП» від 10 січня 2007 року ними прийнято спільне рішення про надання голові правління ВАТ «КиївЗНДІЕП» ОСОБА_1 ордера на постійне проживання в гуртожитку ВАТ «КиївЗНДІЕП» (правонаступник - ПАТ «КиївЗНДІЕП») та додаткову площу згідно з вимогами Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208 та реєстрацію в приміщенні гуртожитку, згідно її звернення, погодженого зі спостережною радою, а саме житлове приміщення 2-й поверх, блоки № 11, 12 з сусіднім побутовим приміщенням, загальною площею 83,7 кв. м.

Отже, обраний спосіб захисту є неефективним і не призведе до відновлення порушеного права, оскільки зазначений протокол вичерпав свою дію в момент видачі ордеру, коли на його виконання ВАТ «КиївЗНДІЕП» видало на ім`я ОСОБА_1 ордер від 10 січня 2007 року № 01 на право зайняття із сім`єю у складі з 3-х осіб житлової площі у гуртожитку на АДРЕСА_1 , загальною площею 83,7 кв. м, житловою площею 56,6 кв. м.

Статтями 58, 59 ЖК України визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним. Зокрема, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Отже, ордер на жиле приміщення визнається судом недійсним у випадку, коли при вирішенні питання про надання жилого приміщення мали місце: неправомірні дії службових осіб; було порушено порядок та умови їх надання і такий позов заявлений до суду не пізніше трьох років з дня видачі ордера.

Разом із цим, особа, яка вважає, що її права або інтереси порушені, може звернутися до суду за їх захистом лише в межах визначеного законодавством строку.

Так, за правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України та в інших нормах матеріального права.

Зокрема, частиною другою статті 59 ЖК України визначено, що вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Крім того, відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Згідно із частинами третьою-п`ятою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Частина друга статті 59 ЖК України є спеціальною нормою, що регулює питання початку перебігу позовної давності (з дня видачі ордера) та визначає строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про визнання ордера недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) зроблено висновки, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Водночас саме на позивача покладений обов`язок доведення тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Так, ордер від 10 січня 2007 року № 01 на право зайняття житлового приміщення № 11, 12 в гуртожитку на АДРЕСА_1 було видано ВАТ «КиївЗНДІЕП» 10 січня 2007 року.

З позовом до суду ПАТ «КиївЗНДІЕП» звернулося у червні 2018 року, тобто через 11 років після видачі ордеру.

Представник відповідача заявляла у судовому засіданні про застосування строку позовної давності.

Відповідно до пункту 9 Положення Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки» (далі - Положення) жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

Згідно з пунктом 10 Положення адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності.

Як вбачається з матеріалів справи, факт передання у користування житлового приміщення блок № 11 , 12 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов договору оренди (найму) житлового приміщення від 10 січня 2007 року № 01, підтверджується актом прийому-передачі житлової площі від 10 січня 2007 року.

Згідно цього акта ОСОБА_1 передано у користування житлове приміщення:

1) блоки № 11, 12 загальною площею 83,7 кв. м, житловою площею 56,6 кв. м, які складаються з двох кімнат, які потребують поточного ремонту.

2) сумісний санітарно-гігієнічний вузол, загальною площею 6,9 кв. м, який потребує поточного ремонту.

3) коридор площею 4,9 кв. м, який потребує поточного ремонту.

4) кухню площею 8,7 кв. м, яка потребує поточного ремонту.

5) комору площею 2,9 кв. м, яка потребує поточного ремонту.

Згідно з актом обстеження помешкання блоків № 11, 12 гуртожитку ВАТ «КиївЗНДІЕП», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 11 грудня 2006 року в сукупності житлове приміщення № 11, 12 являє собою цілісний єдиний 2-х кімнатний блок з кухнею, загальною площею 83,7 кв. м, житловою площею 56,6 кв. м. Приміщення блоків № 11, 12 розташовані на 2-му поверсі та за проєктом є житловими приміщеннями і відповідають всім санітарним та технічним вимогам законодавства України до об`єктів житлового фонду. Таким чином, житлові блоки № 11, 12 складаються із двох житлових кімнат (56,6 кв. м), сумісного санітарно-гігієнічного вузла (6,9 кв. м), коридору (4,9 кв. м), кухні (8,7 кв. м) та комори (2,9 кв. м).

Відповідно до технічного паспорту від 17 грудня 2001 року гуртожиток літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 , побудований 1969 року, має 6 поверхів. Остання поточна інвентаризація будівлі гуртожитку на замовлення ПАТ «КиївЗНДІЕП» проводилась станом на 12 лютого 2007 року, що підтверджує лист від 14 лютого 2018 року № 062/14-1743(И-2018), що співпадає з відмітками, зазначеними на кожній сторінці в технічному паспорті від 17 грудня 2001 року.

Також з цього технічного паспорту випливає, що блоки № 11 та № 12 - це два різних приміщення, між якими наявна несуща стіна без видимих ознак втручання.

Згідно з технічним паспортом на житловий блок АДРЕСА_5 , виготовленого 20 лютого 2019 року ТОВ «Центральне БТІ» приміщення № 11, 12 в гуртожитку на АДРЕСА_1 є житловими.

Відповідно до витягу з протоколу спільної наради адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «КиївЗНДІЕП» від 10 січня 2007 року випливає, що ОСОБА_1 були надані житлове приміщення 2-й поверх, блок № 11, 12 з сусіднім побутовим приміщенням, загальною площею 83,7 кв. м.

В жодному документі відсутнє визначення спірного приміщення «буфет площею 36,3 кв. м та підсобне приміщення площею 12,3 кв. м».

Отже, відсутні докази щодо неправомірності дій службових осіб щодо видачі ордеру відповідачу.

Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що ордер відповідачу було видано правомірно, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Враховуючи, викладене суд приходить до висновку, що оскільки позов Акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» не підлягає задоволенню з підстав його необґрунтованості, строк позовної давності в даному випадку не може бути заснований.

Враховуючи положення ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» до ОСОБА_1 про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, усунення перешкод в користуванні власністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справу, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 6 жовтня 2025 року.

Суддя О. Л. Бусик