ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2025 року м. Чернівці Справа № 718/1982/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Сарган Ю.В.,

заявник: ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Мамаївська сільська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Цуркан Данієли Юріївни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2025 року, постановлену під головуванням судді Нагорного В.В.,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року адвокат Кутровська Н.М., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду із заявою про забезпечення позову.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що ОСОБА_1 подано до Кіцманського районного суду Чернівецької області позов до Мамаївської сільської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме: земельної ділянки площею 0,02309 га, кадастровий номер :03:001:0831, що знаходиться в селі Мамаївці Чернівецького району Чернівецької області.

У заяві наголошено на тому, що з червня 2025 року відповідач ОСОБА_2 активно вчиняє дії щодо облаштування паркану на спірній земельній ділянці, де знаходиться її город, дерева та інші насадження, куди станом на сьогодні заявник не може потрапити, а дії, які вчиняє ОСОБА_2 , надалі можуть бути незворотні, тому в разі задоволення позову без застосування заходів забезпечення позову останній може здійснити побудову об`єкту, оскільки паркан вже спорудив, що призведе до подальших спорів щодо усунення перешкод користування майном.

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Заборонено вчинення будь-яких дій будь-якими особами на спірній земельній ділянці площею 0,02309 га, кадастровий номер :03:001:0831, що знаходиться в с. Мамаївці Чернівецького району Чернівецької області до набрання судовим рішенням законної сили.

Провадження №22-ц/822/893/25

Не погоджуючись із ухвалою суду ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , оскаржила її, подавши апеляційну скаргу.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_3 було надано дозвіл на складання правовстановлюючих документів на право власності на землю в установленому законом порядку, а вже 12.06.2025 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_3 передав земельну ділянку площею 0,2309 га у власність ОСОБА_2 , а останній прийняв вказану земельну ділянку та сплатив за неї обговорену суму коштів. Як наслідок, ОСОБА_2 розпочав на придбаній земельній ділянці будівельні роботи.

Вважає, що вказана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин справи та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, розгляд заяви здійснено без з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

Апелянт стверджує, що негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову є значно більшими, аніж наслідки невжиття таких, що, в свою чергу, свідчить про неспівмірність вжитих судом заходів забезпечення позову.

Вказує, що ОСОБА_2 придбано ряд будівельних матеріалів сукупною вартістю 114 750 грн, однак такі через вжиті заходи забезпечення позову псуються та стають непридатними для подальшого використання за призначенням.

Крім того звертає увагу, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що спірну земельну ділянку буде неможливо витребувати під час виконання можливого рішення суду.

Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла наступного висновку.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Мотивація ухвали побудована на тому, що у позовній заяві про витребування майна з чужого незаконного володіння, поданій 08.08.2025 у новій редакції, представник позивача просив витребувати із чужого незаконного володіння від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,02309 га, кадастровий номер :03:001:0831, що знаходиться в с. Мамаївці Чернівецького району Чернівецької області.

Оскільки представник заявника просив заборонити вчинення будь-яких дій будь-якими особами на спірній земельній ділянці площею 0,02309 га, кадастровий номер :03:001:0831, яка є предметом спору згідно позовної заяви, суд дійшов висновку про співмірність вжиття заходів забезпечення позову із вимогами, які позивач заявила у позовній заяві, а також вважав обґрунтованими твердження представника заявника про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до додаткових витрат та спорів у разі задоволення позову.

Наголосив, що вжиття заходу забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо земельної ділянки не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачів, оскільки можливість розпоряджатися вказаним об`єктом обмежується на певний час, отже має тимчасовий характер до набрання судовим рішенням законної сили.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та відповідачами виник спір з приводу земельної ділянки площею 0,02309 га, кадастровий номер :03:001:0831, що розташована в с. Мамаївці Чернівецького району.

Рішенням Мамаївської сільської ради №185-07/16 від 14.07.2016 року надано дозвіл гр. ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,25 га по АДРЕСА_1 як учаснику АТО, в сусідстві ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.44).

Рішенням Мамаївської сільської ради №243-21/17 від 23.08.2017 року відмовлено гр. ОСОБА_7 в наданні земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Мамаївці площею 0,25 га у зв`язку із тим, що рішенням ХІХ сесії VІ скликання від 29.11.2012 року №307-19/12 ОСОБА_7 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання Державних актів на земельні ділянки у власність, в т.ч. для ведення особистого селянського господарства площею 0,0809 га у урочищі «За ТОК» і надано дозвіл на виготовлення Державних актів на право власності на земельну ділянку в установленому законом порядку (а.с.45).

Рішенням Мамаївської сільської ради №60-17/17 від 06.04.2017 року відмолено гр. ОСОБА_7 в наданні земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_2 , площею 0,25 га у зв`язку із тим, що вказана земельна ділянка надана учаснику АТО ОСОБА_3 (а.с.50).

Зазначене рішення скасоване постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19.06.2017 року (а.с.46-49).

Також, до апеляційної скарги додано видаткові накладні на ім`я ОСОБА_2 , фототаблицю, копію договору будівельного підряду. Про те, серед додатків відсутні дозвільні документи на зміну цільового призначення спірної земельної ділянки та на будівництво (а.с.61-75).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому, ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» вказав, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ прописав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема, і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

У рішенні Конституційного Суду України від 16 червня 2011 року №5-рп/2011 у справі №1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого ст.55 Конституції України.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Згідно за частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року справа №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Також, забезпечення позову це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (аналогічний висновок міститься у пункті 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 року у справі №914/1570/20).

За вимогами пункту 3 частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується забороною вчиняти певні дії(пункт 2).

Вид (спосіб) забезпечення позову в першу чергу повинен узгоджуватися з предметом та підставами позову, а в другу бути співвмірним із заявленими вимогами (і це тільки у разі його доцільності, необхідності та доказовості).

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04 квітня 2023 року у справі №907/268/22.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Такі правові висновки сформульовані Верховний Судом у постановах від 17 червня 2024 року у справі №644/1482/22, від 01 травня 2024 року у справі №638/6777/23, від 21 лютого 2024 року в справі №201/9686/23 та інших.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, під час використання механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі №201/9686/23.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановив наявність спору між сторонами; ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивачки, який може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в цій справі; співмірність обраного позивачкою виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами.

Підставами подання заяви про забезпечення позову у цій справі ОСОБА_1 зазначала необхідність забезпечення їй можливості ефективного захисту та поновлення права на спірне майно, яке вона вважала порушеним, оскільки, на її думку, відповідач на спірній земельній ділянці активно здійснює будівництво.

Про те, апелянт, під час апеляційного перегляду, не заперечуючи щодо початку проведення будівельних робіт, покликалася на порушення права забудови, але не надала підтверджуючих на це документів. При цьому, визнала можливість припинення будівельних робіт до судового врегулювання спору, але із скасуванням перешкод щодо впорядкування розташованих на спірній земельній ділянці будівельних матеріалів титульного володільця.

Враховуючи те, що предметом позову є вимоги про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки, припущення позивача про те, що невжиття заходів щодо заборони вчиняти певні дії на спірній земельній ділянці (за наявним у справі цільовим призначенням) може істотно ускладнити чи унеможливити ефективне поновлення її порушених прав та інтересів, за захистом яких вона звернулась до суду, узгоджується зі змістом статей 149, 150 ЦПК України, а апелянт не довела створення перешкод у законному будівництві.

Крім того, дійсна мета звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про забезпечення позову також підтверджується тим, що судом не встановлено, а апелянтом не доведено, що таке звернення позивачки спрямоване на зловживання нею своїми правами.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу постановлення ухвали без з`ясування питань зустрічного забезпечення, то як вже встановлено, заява про забезпечення позову була подана до подання позовної заяви за правилами ч.2 ст.149 та ч.4 ст.152 ЦПК України і була розглянута в порядку ч.1, ч.8 ст.153 ЦПК України.

За приписами ч.1 ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Частиною 3 ст.154 ЦПК України обумовлено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Таким чином, у цій справі зустрічне забезпечення є дискреційним повноваженням суду, який ухвалив забезпечення позову і застосування обов`язкових підстав зустрічного забезпечення не вбачається й відповідач не позбавлений права ініціювати питання зустрічного забезпечення за правилами ч.6 ст.154 ЦПК України.

Отже, апеляційний суд вважає, що відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та не вирішення судом питання зустрічного забезпечення не є підставою для скасування оскаржених судових рішень, оскільки не позбавляє відповідача права звернутися з клопотанням про зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 21 грудня 2020 року у справі №487/5726/19 та від 30 червня 2021 року у справі №752/2342/19, від 23 грудня 2022 року у справі №760/34352/21, від 02 березня 2023 року у справі №643/14180/21.

Щодо неспівмірності забезпечення позову на підставі наданих апелянтом накладних про придбання товару (будівельних матеріалів) на загальну суму понад 114 750 грн, які знаходяться на спірній земельній ділянці, й доводів скарги про те, що через прийняті заходи забезпечення обумовлений товар псується, то колегія суддів вказує наступне.

Як з`ясовано в судовому засіданні під час апеляційного перегляду справи, між сторонами існує конфлікт з приводу земельної ділянки, однак на спірній земельній ділянці знаходяться будівельні матеріали, які не впорядковані, що може вплинути на їх якість та псування в майбутньому.

Зазначене стверджувалося стороною апелянта та не заперечувалося стороною заявника, які підтримали заяву про забезпечення позову в частині заборони проведення на ній будівельних робіт.

Суд першої інстанції здійснюючи розгляд заяви та вживаючи заходи забезпечення позову не міг передбачити наперед наявність будівельних матеріалів на спірній земельній ділянці та можливість подальшого псування чи втрати своїх якостей, а тому з урахуванням всіх встановлених обставин у цій справі, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалу суду першої інстанції слід змінити, адаптувавши застосовані заходи забезпечення позову до теперішніх умов справи, шляхом заборони ОСОБА_2 проводити будівельні роботи на земельній ділянці, що не ускладнить виконання можливого рішення про задоволення позову, ніж у разі вжиття та залишення запропонованих заходів забезпечення позову.

Таким чином, запроваджена судом заборона не призведе до невиправданих, вкрай негативних наслідків для інших осіб, оскільки встановивши такі обставини, суд може в подальшому скасувати вжиті ним заходи забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про забезпечення позову у цій справі шляхом заборони вчинення будь-яких дій будь-якими особами на спірній земельній ділянці, а відтак, ухвалу районного суду слід змінити шляхом заборони будь-яким особам проводити будівельні роботи на спірній земельній ділянці.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.149, 150, 374, 376, 383, 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2025 року про забезпечення позову змінити, виклавши абзац 2 її резолютивної частини в наступній редакції:

«Заборонити вчинення будь-якими особами будівельних робіт на спірній земельній ділянці площею 0,02309 га, кадастровий номер :03:001:0831, що знаходиться в с. Мамаївці Чернівецького району Чернівецької області, до набрання законної сили рішенням суду».

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк