Ухвала

Іменем України

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 205/6932/15-ц

провадження № 61-12314ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Годько Інною Олегівною , на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Свистунової О. В., Пищиди М. М., у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року у складі судді: Федченко В. М., позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором DNZ0AN09980209 від 04 червня 2007 року заборгованість станом на 15 липня 2015 року у розмірі 46 122,01 дол. США, що за курсом 21,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15 липня 2015 року складає 1 014 223,00 грн з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 6 855,38 дол. США.; заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 9 892,67 дол. США., заборгованість по комісії за користуванням кредитом 485,00 дол. США., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 28 888,96 дол. США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Новокодацького районного суду м. Дніпра від 29 квітня 2025 року:

клопотання представника відповідача адвоката Годько І. О. про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення задоволено;

визнано поважними причини пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року.

поновлено представнику відповідача ОСОБА_1 адвокату Годько І. О. строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року у справі № 205/6932/15-ц.

у задоволені заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Годько І. О., про перегляд заочного рішення у справі № 205/6932/15- відмовлено

22 травня 2025 року не погодившись з рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року залишено без руху та встановлено строк десять днів з моменту отримання копії ухвали для усунення вказаних в ній недоліків;

роз`яснено ОСОБА_1 , що у випадку не усунення у встановлений термін недоліків апеляційна скарга буде визнана не поданою та повернуто.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що:

ОСОБА_1 не сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду у повному обсязі у розмірі, передбаченому Законом України «Про судовий збір»;

апелянтом до апеляційної скарги додано квитанцію про сплату судового збору у розмірі 909 грн. З урахуванням часткової сплати судового збору, апелянту слід доплатити 21 911,01 грн;

недоліки необхідно усунути шляхом подачі апеляційному суду доказів сплати судового збору.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2025 року:

у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року відмовлено;

продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліку апеляційної скарги на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року, зазначеного в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2025 року протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про продовження строку для усунення недоліку апеляційної скарги.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що:

у відповідь на ухвалу апеляційного суду від 28 липня 2025 року надійшло клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, яке обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій і на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» з урахуванням ухвали Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 567/79/23 має бути звільнений від сплати судового збору.

вирішуючи питання про звільнення від сплати судового збору, апеляційний суд виходив з наступного. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 травня 2022 року у справі № 373/86/21 (провадження № 61-12410св21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 06 травня 2020 року у справі № 9901/70/20 (провадження № 11-128заі20) вказала, що за пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнення від сплати судового збору осіб, які мають, зокрема статус ветеранів війни - учасників бойових дій, обмежено справами, пов`язаними з порушенням їхніх прав. Тобто встановлені цим Законом положення стосуються випадків звернення до адміністративного суду за захистом прав, пов`язаних винятково зі статусом учасника бойових дій, і не поширюються на подання позовних заяв до суду із вимогами, що виходять за межі таких спірних правовідносин. Цей висновок підтверджується ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 567/79/23 (провадження № 14-93цс24). Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах також наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 та у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 727/9199/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 282/1874/18, від 24 листопада 2021 року у справі № 761/1004/20, від 23 червня 2022 року у справі № 748/912/20;

апеляційний суд зазначив, що аналіз викладених положень закону з урахуванням правових висновків Верховного Суду свідчить про те, що у кожному випадку суди мають враховувати предмет та підстави позову, перевіряти, чи стосується така справа захисту прав особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до неї особи). Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у цій справі є захист прав кредитора (ПАТ КБ «Приватбанк») у зв`язку із порушенням боржником ( ОСОБА_1 ) свого зобов`язання із повернення кредитних коштів. Отже, цей позов не стосується питань соціального і правового захисту ОСОБА_1 як учасника бойових дій, а тому за відсутності інших підстав для звільнення його від сплати судового збору скаржнику слід сплатити судовий збір у загальному порядку;

приймаючи до уваги зазначене, а також конституційний принцип рівності сторін перед законом і судом, суд вважав, що скаржник як сторона у справі має виконувати встановлений законодавством обов`язок сплати судового збору, або надати суду документи та вказати підстави на підтвердження свого важкого майнового стану. Ураховуючи те, що заявником не усунуто недолік апеляційної скарги відповідно до ухвали Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2025 року, для забезпечення можливості реалізації конституційного права на апеляційне оскарження необхідно продовжити йому строк для усунення недоліку апеляційної скарги.

Оскарженою ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року повернуто заявнику;

роз`яснено, що він не позбавлений можливості повторно звернутися до суду з апеляційною скаргою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення його апеляційної скарги.

Оскаржена ухвала апеляційного суду мотивована тим, що:

заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволенні;

ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 29 квітня 2025 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. Не погодившись з вищезазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку ухвалою апеляційного суду від 28 липня 2025 року було залишено без руху, для сплати судового збору. У відповідь на зазначену ухвалу, до апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, яке обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій;

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року - відмовлено та продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліку апеляційної скарги на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року, який не може перевищувати 10 днів з дня вручення ухвали суду апеляційної інстанції. 01 серпня 2025 року копію зазначеної ухвали було направлено до електронного кабінету адвоката скаржника - Годько І. О. Відповідно до довідки про доставку електронного документу, вище вказану ухвалу в електронному вигляді було доставлено до електронного кабінету 01 серпня 2025 року о 21:50;

станом на 03 вересня 2025 року недоліки апеляційної скарги в повному обсязі не усунуто. Згідно з частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, згідно якої, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. Роз`яснено, що згідно частини сьомої статті 185 ЦПК, повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

02 жовтня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Годько І. О., на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і передати справу до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

в ухвалі Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 567/79/23 вказано, що застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» має відбуватися при зверненні осіб, які в ньому зазначені, до суду у зв`язку з порушенням будь-яких їхніх прав, а не тільки тих, які безпосередньо пов`язані з відповідним їхнім статусом (учасник бойових дій, постраждалий учасник Революції Гідності, Герой України), незалежно від характеру, предмета й підстав їхніх позовів. При цьому відповідне звільнення від сплати судового збору має відбуватися на всіх стадіях судового процесу. Відповідно до окремої думки судді Великої Палати Верховного Суду України на ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у цивільній справі № 567/79/23, гарантована державою у Законі № 3674-VI пільга має застосовуватись при будь-яких зверненнях учасників бойових дій до суду за захистом їхніх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав позову. Велика Палата Верховного Суду мала прийняти до розгляду справу № 567/79/23 та вирішити питання відступу від свого висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19. У рішенні Великої Палати Верховного Суду має бути сформульована правова позиція за якою учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України звільняються від слати судового збору при поданні позовних заяв що стосуються захисту їх прав, свобод та законних інтересів у будь-якій сфері життя;

у даному випадку справа стосується захисту прав та інтересів учасника бойових дій, пов`язаних з відносинами споживача у розрізі стягнення заборгованості за кредитним договором укладеним у 2007 році. Необхідно усвідомлювати, що соціальне буття учасників бойових дій не обмежується виключно їхнім відповідним статусом. Якщо держава створює хибне враження у своїх громадян, які ризикуючи власним життям, захищали та захищають саме її існування, щодо реального соціального захисту цих громадян, то вона фактично самостійно підриває власні конституційні постулати;

відповідно позиції Верховного Суду у справі № 826/12929/17 від 27 лютого 2020 року визначальною обставиною для застосування пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» є наявність у особи статусу військовослужбовця (або військовозобов`язаного чи резервіста, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори) на момент подання відповідної позовної заяви (апеляційної скарги тощо). На момент звернення з апеляційною скаргою по справі № 205/6932/15-ц у ОСОБА_1 був наявний статус військовослужбовця та учасника бойових дій, отриманий 30 серпня 2024 року;

відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 2-3901/08-ц, пункт 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI (звільнення від сплати судового збору учасників бойових дій, Героїв України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав під час розгляду справи в усіх судових інстанціях) поширюється на учасників бойових дій при їх зверненні до суду у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів. Тобто це питання не обмежується лише застосуванням статей 12 та 22 Закону № 3551-XII. Подібні висновки викладені Верховним Судом, зокрема, й після постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19, у постановах від 16 жовтня 2019 року у справі № 187/1094/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 761/17654/17, від 21 грудня 2023 року у справі № 280/3035/21). У постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 187/1094/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що пункт 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI не містить посилань на те, що позов має бути заявлений лише з підстав порушення прав та законних інтересів позивача саме як учасника бойових дій;

вказані правові позиції не були враховані судом апеляційної інстанції та наявні всі підстави для звільнення учасника бойових дій від сплати судового збору за подання апеляційної скарги та захисту своїх прав та законних інтересів у відносинах з банком щодо стягнення заборгованості.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Тлумачення частини другої статті 121, статті 185, статті 357 ЦПК України свідчить, що якщо особа, яка подала апеляційну скаргу, не усунула недоліки скарги в строк, наданий судом, скарга вважається неподаною та повертається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2023 року в справі № 524/11220/21 (провадження № 61-6716св23)).

Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються - учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав (пункт 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у справі № 285/3858/17 (провадження № 61-34722св18) зроблено висновок, що «відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на час постановлення ухвали суду про усунення недоліків апеляційної скарги) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Верховний Суд зазначає, що зазначена пільга щодо сплати судового збору поширюється на учасників бойових дій, які звертаються до суду як позивачі за захистом своїх порушених прав».

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19) вказано, що «відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Разом з тим, зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статтей 12, 22 Закону № 3551-XII. Подібну правову позицію щодо застосування та тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19) та постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 490/8128/17 (провадження № К/9901/166/18, К/9901/30220/18). Підстави для відступу від неї відсутні».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року по справі № 756/1027/20 (провадження № 61-7638св21) зазначено, що «вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій, для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову, перевіряти, чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19), від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19). ОСОБА_1 в апеляційному порядку оскаржував судове рішення у справі за позовом про визнання недійсним правочину від 05 лютого 2019 року, укладеного у вигляді розписки про отримання застави як забезпечення виконання основного зобов`язання, та застосування наслідків недійсності правочину шляхом повернення відповідачем на користь позивача і третьої особи грошових коштів у розмірі 1 500,00 дол. США, тобто зазначена справа не пов`язана із захистом порушених прав ОСОБА_1 як учасника бойових дій. Ураховуючи наведене, підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги не було, а тому апеляційний суд правомірно залишив апеляційну скарг без руху у зв`язку з несплатою судового збору за її подання».

Апеляційний суд встановив, що: предметом спору у цій справі є захист прав кредитора (АТ КБ Приватбанк) у зв`язку із порушенням боржником ( ОСОБА_1 ) свого зобов`язання із повернення кредитних коштів; цей позов не стосується питань соціального і правового захисту ОСОБА_1 як учасника бойових дій, а тому за відсутності інших підстав для звільнення від сплати судового збору, відповідач не звільнений від сплати судового збору.

За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про повернення апеляційної скарги.

Посилання на ухвалу Верховного Суду від 03 липня 2024 року та окрему думку судді Великої Палати Верховного Суду України щодо ухвали Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у цивільній справі № 567/79/23 є необґрунтованими з таких підстав.

У пунктах 79-84 ухвали від 11 вересня 2024 року у справі № 567/79/23 (провадження № 14-93цс24) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання прийняття до розгляду справи № 567/79/23 (провадження № 14-93цс24) та наявності/відсутності підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19, від якого вона не відступила у своїй постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17, та викладеного у інших постановах Верховного Суду, який обмежує застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI виключно статтями 12 та 22 Закону № 3551-XII, вказала:

«79. Згідно з відкритими та загальнодоступними даними Офіційного вебпорталу парламенту України, у березні 2020 року у Верховній Раді України зареєстрований проєкт Закону про внесення зміни до статті 5 Закону України «Про судовий збір» (щодо сплати судового збору при захисті прав учасників бойових дій, постраждалих учасників Революції Гідності та Героїв України).

80. До проєкту цього Закону було надано пояснювальну записку та висновки комітетів Верховної Ради України з яких вбачається, що метою цього законопроєкту було усунення суперечності, що буде сприяти приведенню законодавства України про права і свободи людини і громадянина у відповідність до вимог принципів верховенства права та правової визначеності. А саме запропоновано внести зміни до Закону України «Про судовий збір» в частині викладення пункту 13 частини першої статті 5 зазначеного Закону в такій редакції: «учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у всіх справах незалежно від характеру порушених прав».

81. Проте Верховна Рада України не прийняла Закон про внесення зміни до статті 5 Закону України «Про судовий збір» (щодо сплати судового збору при захисті прав учасників бойових дій, постраждалих учасників Революції Гідності та Героїв України).

82. Тобто законодавець чітко визначив свою позицію щодо спірного питання.

83. Отже, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що із часу прийняття нею 09 жовтня 2019 року постанови у справі № 9901/311/19, як і постанови від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 із висновками щодо застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI з урахуванням вимог статей 12 та 22 Закону № 3551-XII, відсутні підстави стверджувати, що відбулась зміна суспільних відносин чи нормативного регулювання, внаслідок чого цей висновок втратив зрозумілість, набув ознак неузгодженості, необґрунтованості, незбалансованості чи помилковості.

84. Наведені Третьою судовою палатою Касаційного цивільного суду мотиви про те, що сформульований Великою Палатою Верховного Суду висновок обмежує застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI виключно статтями 12 та 22 Закону № 3551-XII, не підтверджують наявності підстав для прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду, оскільки висновки, сформульовані нею у наведених постановах, навпаки, є конкретними, однозначними і такими, що позбавляють можливості застосувати пункт 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI у справі, що розглядається».

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 826/12929/17 є необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 21 березня 2018 року у справі № 2-3901/08-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 187/1094/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 761/17654/17, від 21 грудня 2023 року у справі № 280/3035/21 необґрунтовані з таких підстав.

Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.

(див., зокрема, постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19), від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21), від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23 (провадження № 61-16072 св 23), від 19 лютого 2024 року в справі № 932/3602/22 (провадження № 61-7598св23)).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником Годько Інною Олегівною, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков