Справа № 475/884/25
УХВАЛА

іменем України

"14" жовтня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Ліхачової А.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Другого відділу Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

ВСТАНОВИВ

в серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Доманівського районного суду Миколаївської області зі скаргою, поданою в його інтересах представником адвокатом Лукіянчиним Ігорем Петровичем, на бездіяльність уповноважених осіб Другого відділу Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В обґрунтування скарги зазначено, що згідно вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 грудня 2010 року заявника засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст. 200, ч.2 ст. 222, ч.1 ст.366 КК України. Також з останнього, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто в солідарному порядку борг (в порядку задоволення цивільного позову).

На підставі вказаного вироку були видані виконавчі листи, зокрема щодо стягнення з ОСОБА_1 , як солідарного боржника, на користь АТ КБ «ПриватБанк» боргу, який був пред`явлений до відділу ДВС Доманівського РУЮ (правонаступником якого є Другий відділ Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)), виконавче провадження № 25896253. В межах даного виконавчого провадження державним виконавцем відділу ДВС Доманівського РУЮ 28 жовтня 2010 року була винесена постанова про арешт майна боржника АА № 285714. Об`єкт обтяження: житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вказане виконавче провадження було завершено 26 грудня 2014 року на підставі п.4 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції Закону, яка діяла на момент винесення постанови). Накладений в межах виконавчого провадження арешт не знято.

Водночас, з огляду на відсутність вимог стягувача про отримання коштів, відсутності на даний час відкритого виконавчого провадження щодо примусового виконання судового рішення, закінчення термінів пред`явлення виконавчого листа до виконання, наявний арешт порушує права заявника щодо володіння своїм майном.

Проте начальник відділу Тетеричко І.А. відмовила в знятті арешту в зв`язку з відсутністю законних підстав для зняття арешту.

Тому ОСОБА_1 просив суд визнати вказану бездіяльність неправомірною та зобов`язати уповноважену посадову особу Другого відділу Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з належного йому житлового будинку.

Крім цього, заявник просив поновити строк для звернення до суду з обумовленої скаргою, з огляду на те, що у передбачений законом строк він звернувся до суду з питанням щодо зняття арешту (в порядку КПК України), проте в зв`язку з неналежно обраним способом вирішення зазначеного питання у відкритті провадження за скаргою було відмовлено. Відповідна ухвала суду набрала законної сили 28 серпня 2025 року.

Ухвалою Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 серпня 2025 року справа була направлена для розгляду за підсудністю до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області.

Представник заявника адвокат Лукіянчин І.П. в судове засідання не з`явився, надав заяву про проведення судового засідання за його відсутності, скаргу ОСОБА_1 підтримав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце його проведення були повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Зокрема суд встановив, що згідно вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 грудня 2010 року заявника засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст. 200, ч.2 ст. 222, ч.1 ст.366 КК України. Також з останнього, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто в солідарному порядку 704151,83 грн боргу (в порядку задоволення цивільного позову).

На підставі вказаного вироку були видані виконавчі листи, зокрема щодо стягнення з ОСОБА_1 , як солідарного боржника, на користь АТ КБ «ПриватБанк» боргу, який був пред`явлений до відділу ДВС Доманівського РУЮ (правонаступником якого є Другий відділ Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)), виконавче провадження № 25896253. В межах даного виконавчого провадження державним виконавцем відділу ДВС Доманівського РУЮ 28 жовтня 2010 року була винесена постанова про арешт майна боржника АА № 285714. Об`єкт обтяження: житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вказане виконавче провадження було завершено 26 грудня 2014 року на підставі п.4 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції Закону, яка діяла на момент винесення постанови). Накладений в межах виконавчого провадження арешт не знято.

Матеріали справи не містять відомостей щодо виконання цивільного позову ОСОБА_1 , іншими солідарними боржниками.

Так, примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження) державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.1 ст.50, ч.ч. 1,2 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження`від 21 квітня 1999 року (в редакції, чинній на час накладення арешту) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

У відповідності до вимог ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, чинній на час завершення виконавчого провадження) закінчення виконавчого провадження тягне за собою певні правові наслідки. За загальним правилом, як наслідок закінчення виконавчого провадження припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійсненні державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. До певних виключень є направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Випадки, коли виконавче провадження підлягає закінченню передбачені ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, чинній на час завершення виконавчого провадження). Вказана стаття містить вичерпний перелік підстав для вчинення відповідної процесуальної дії виконавцем.

Як зазначалося вище, виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 коштів було завершено 26 грудня 2014 року відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, чинній на час завершення виконавчого провадження), виконавчий документ був повернутий стягувачу.

Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року не було передбачено зняття арешту з майна боржника в разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 4 ч. 1ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа стягувачу є різними процесуальними діями з різними наслідками їх застосування.

Зокрема, повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

Повернення виконавчого документа не є закінченням виконавчого провадження.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11, Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15; від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17; від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09, від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи заявника, що існуючий арешт на виконання рішення суду обмежує його в реалізації прав на майно, оскільки боржник тривалий час не виконував судового рішення, яким на нього покладено певні зобов`язання, та не виявляв бажання виконувати судове рішення й на майбутнє, що не відповідає вимогам закону про обов`язковість виконання судового рішення усіма громадянами на всій території України.

При цьому, заявник не надав суду переконливих доказів на підтвердження того, що стягувач (банківська установа) втратив інтерес до реалізації своїх вимог у поверненні боргу.

Згідно ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав або свобод.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом (ст. 449 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання (ст. 453 ЦПК України).

Заявник не пропустив строк на оскарження бездіяльності виконавця, оскільки таке порушення є триваючим, а тому підстав для поновлення за відповідним клопотанням ОСОБА_1 строку, що не сплив, немає.

За встановлених обставин, підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 суд не вбачає.

Керуючись ст. ст.258-260,449-451,453 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

в задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Другого відділу Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Л.В. Лузан