справа № 631/1034/19
провадження № 6/631/39/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2025 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Мащенко С. В.

за участю:

секретаря судового засідання Тиндика А. О.

розглянувши у приміщенні суду заяву НОВОВОДОЛАЗЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У ХАРКІВСЬКОМУ РАЙОНІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ, із залученням до участі у справі в якості заінтересованих осіб: АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» та ОСОБА_1 ,- «Про видачу дублікату виконавчого документу»,

в с т а н о в и в:

Нововодолазький ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції звернувся в суд із заявою (поданням) «Про видачу дублікату виконавчого документу», залучивши до участі у справі в якості заінтересованих осіб: АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» та ОСОБА_1 ,- в якій просить видати дублікат виконавчого документа у вигляді судового наказу Нововодолазького районного суду Харківської області по цивільній справі № 631/1034/19 від 23.01.2020 року за заявою АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» до ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості за спожиту електроенергію в розмірі 1876,26 гривень та судові витрати у розмірі 192,10 гривень (а. с. 113 - 115).

На обґрунтування заяви представник відділу виконувач обов`язків начальника Замлєла Ю., яка діє в порядку самопредставництва, вказує, що згідно з даними автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у Нововодолазькому відділі державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження № 61133161 стосовно стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборгованості на користь АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» за спожиту електроенергію в розмірі 1876,26 гривень та судові витрати у розмірі 192,10 гривень, відкрите на підставі судового наказу № 631/1034/19 від 23.01.2020 року, виданого Нововодолазьким районним судом Харківської області. 12.05.2021 року вищевказаний виконавчий документ повернутий стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». При реєстрації супровідного листа була допущено помилку в адресі стягувача, а саме: вказано адресу - АДРЕСА_1 , замість - АДРЕСА_2 . Відтак, матеріали повернуто за адресою, що не належить стягувачу, через що виконавчий документ було втрачено. Втрата виконавчого документа виявлена після звернення до відділу представника стягувача в грудні 2023 року. 10.01.2024 року за вихідним № 438 державний виконавець направив запит щодо помилково надісланих виконавчих листів за адресою: АДРЕСА_1 ,- але відповідь не отримав. 12.03.2024 року за вхідним № 671 на адресу відділу надійшов лист від АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» щодо вжиття заходів для отримання дубліката втраченого виконавчого документа. Пунктом 17.4 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Отже, єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого документа є його втрата.

Зазначена заява зареєстрована за вхідним № 5189/25-вх від 29.08.2025 року із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/1034/19 (провадження № 6/631/39/25) та відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, в день її надходження передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 113, 122).

Також АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» як стягувач у виконавчому провадженні звернулось в суд із заявою «Про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання», зареєстрованою за вхідним № 5192/25-вхвід 29.08.2025 року, в якій товариство просить суд поновити пропущений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання та визнати можливим його пред`явлення до виконання після отримання дубліката виконавчого документа, розглянувши цю заяву одночасно із заявою Нововодолазького ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції «Про видачу дублікату виконавчого документу», подану в суд 29.08.2025 року (а. с. 124 - 125).

Обґрунтовуючи заяву, представник товариства юрисконсульт Нововодолазького РРЕ Золотарь В. М., який діє на підставі довіреності, виданої 18.12.2024 року за № 01-17/9117 виконувачем обов`язків генерального директора Кравцовим В. А. із строком дії до 31.12.2025 року, зазначає, що відповідно до судового рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 01.11.2019 року у справі № 631/1034/19 року товариству виданий виконавчий документ у виді судового наказу, яким на користь АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за спожиту електроенергію та судовий збір. Цей наказ підлягав пред`явленню до виконання протягом трьох років з дня набрання ним законної сили. 28.01.2020 року зазначений виконавчий документ пред`явлено до виконання Новокодолазькому відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області та 17.02.2020 року було відкрито виконавче провадження. Натомість 12.05.2021 року Нововодолазький відділ державної виконавчої служби постановою про повернення виконавчого документа стягувачу повернув судовий наказ ПАТ «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» за адресом: вулиця Плеханівська, будинок № 126, місто Харків,- про що свідчить відповідь Нововодолазького відділ виконавчої служби від 01.12.2023 року, зареєстрована за вихідним № 18650, та доданий до неї список № 599 згрупованих поштових відправлень з фіскальним чеком поштового відділу зв`язку від 20.05.2021 року. На підставі вищезазначеного АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» як належний стягувач не мав можливості повторного пред`явлення виконавчого документа для виконання у межах строку. 29.08.2025 року Нововодолазький відділ державної виконавчої служби звернувся в суд із заявою (поданням) про видачу вказаного дубліката виконавчого документа на запит АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО», що потребує підтвердження необхідності відновлення можливості його пред`явлення до виконання. У свою чергу, відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення в строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони. Оскільки виконавчий документ, а саме: судовий наказ,- повернуто, то строк для повторного пред`явлення становить 3 роки. Однак, Законом України «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 2129-IX від 15.03.2022 року доповнено вказаний розділ XIIІ пунктом 10-2, де вказано, що визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану. Оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом України «Про виконавче провадження» як спеціальним нормативно-правовим актом, у цьому випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів. Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, запроваджено в Україні воєнний стан, який наразі не припинено та не скасовано. Таким чином, строк пред`явлення виконавчого документа, який спливав 12.05.2024 року був перерваний воєнним станом. Відповідно до статті 433 Цивільного процесуального кодексу України, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання суд постановляє ухвалу. Відповідно до статті 7 та 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов`язків, визначених процесуальним законом.

У судове засідання представник заявника не з`явилась, про час та місце розгляду заяви була сповіщена своєчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за їх відсутності не надала (а. с. 140, 142).

Представник заінтересованої особи АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» у судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за їх відсутності не надавав (а. с. 140, 141).

Заінтересована особа ОСОБА_1 у судове засідання теж не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала (а. с. 140, 143 - 144).

Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Одночасно із цим, частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції.

Натомість, Європейський суд з прав людини також неодноразово наголошував, зокрема, у пункті 71 свого рішення, ухваленого 16.02.2017 року у справі «Каракуця проти України» (заява № 18986/06), що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належним їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи той факт, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Доходячи такого, суд зауважує, що імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, що судом визнано поважними.

Зважаючи на це, та відповідно до змісту частини 5 і пунктів 2 і 4 частини 8 статті 128 вказаного кодифікованого процесуального акту України про те, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а днем вручення судової повістки про виклик є день отримання судом повідомлення про її доставку до електронного кабінету особи, а також день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси, й, ураховуючи, що належно повідомлені учасники справи вдруге не з`явились, суд доходить переконання, що дійсно їх відсутність не перешкоджає вирішенню питання про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку на його пред`явлення без них.

Отже, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та всі фактичні данні, які мають значення для вирішення питання про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа, перевіривши їх доказами, безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши матеріали справи, що містять наявні в ній письмові докази, - суд вважає, що заяву слід задовольнити з наступних підстав.

Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду.

Вирішуючи спірне питання, суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому згідно із частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, перелічені основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

В ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю.

01.11.2019 року у цивільній справі з єдиним унікальним № 631/1034/19 (провадження № 2-н/631/74/19) суддею Нововодолазького районного суду Харківської області Мащенко С. В. винесено судовий наказ, яким стягнуто зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» суму заборгованості за спожиту електроенергію у розмірі 1876,26 гривень та судовий збір у розмірі 192,10 гривень (а. с. 17 19).

Вказаний судовий наказ набрав законної сили 03.01.2020 року й строк його пред`явлення визначений до 03.01.2023 року (а. с. 19).

23.01.2020 року під особистий короткий підпис примірник наказу, що набрав законної сили, виданий нарочно представнику стягувача за довіреністю Золотарю В. М. (а. с. 22).

Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження, прийнятою 17.02.2020 року головним державним виконавцем Нововодолазького районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) Луговим В. М., відкрито виконавче провадження № 61133161, за заявою стягувача про примусове виконання судового наказу про стягнення зі ОСОБА_1 на користь АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» суму заборгованості за спожиту електроенергію у розмірі 1876,26 гривень та судовий збір у розмірі 192,10 гривень (а. с. 126).

Постановою про повернення виконавчого документа стягувачу, прийнятою 12.05.2021 року головним державним виконавцем Нововодолазького районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) Луговим В. М., виконавчий документ у виді судового наказу № 631/1034/19, виданий Нововодолазьким районним судом Харківської області про стягнення зі ОСОБА_1 на користь АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» суму заборгованості за спожиту електроенергію у розмірі 1876,26 гривень та судовий збір у розмірі 192,10 гривень повернуто стягувачу (а. с. 117).

Відповідно до Акту втрати виконавчого документа, складеного 29.08.2025 року виконувачем обов`язків начальника Нововодолазького ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Замлєлою Ю. О., нею проведено перевірку втрати виконавчого документа № 631/1034/19, якою встановлено, що 10.01.2024 року за вихідним № 438 головним державним виконавцем відділу направлено запит щодо помилкового надісланих виконавчого документа за адресою: вулиця Плеханівська, будинок № 126, місто Харків,- замість вірної: АДРЕСА_2 . Проте відповідь на нього до сих пір не надійшла (а. с. 116).

З пояснень документознавця І категорії Нововодолазького ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Семенко В. від 29.08.2025 року вбачається, що внаслідок великого обсягу кореспонденції нею допущено помилку в адресі стягувача, на яку повертався виконавчий документ, що втрачено (а. с. 118).

Листом, зареєстрованим за вихідним № 18650 від 01.12.2023 року, Нововодолазьким ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» повідомлено, зокрема, що на виконанні їх відділу перебувало виконавче провадження № 61133161 за виконавчим листом № 631/1034/19 від 23.01.2020 року, що видав Нововодолазький районний суд Харківської області про стягнення зі ОСОБА_1 на користь АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» суму заборгованості за спожиту електроенергію у розмірі 1876,26 гривень та судовий збір у розмірі 192,10 гривень, який 12.05.2021 року повернутий стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 128).

Зі списку № 599 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів ВДВС та фіскального чеку поштового відділення зв`язку від 20.05.2021 року вбачається, що дійсно відділом направлена рекомендована кореспонденція на адресу ПАТ «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» замість АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» (а. с. 129, 130).

Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України обумовлено, що добросовісність це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Аналогічна правова позиція викладена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постановах від 17.07.2019 року у справі з єдиним унікальним № 626/2621/18 (провадження № 61 10128св19) та від 18.09.2019 року у справі з єдиним унікальним № 626/2490/18 (провадження № 61 12625св19), який зазначив на необхідність застосування докритрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

Отже, наведені письмові докази не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, враховуються судом у їх повному обсязі та доводять, що:

-дійсно судом виданий судовий наказ, за яким стягувачем є АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО», а боржником - ОСОБА_1 , що набрав законної сили 03.01.2020 року, виданий 23.01.2020 року із строком пред`явлення до виконання - до 13.02.2023 року;

-17.02.2020 року головним державним виконавцем Нововодолазького районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) відкрито виконавче провадження № 61133161, в межах якого 12.05.2021 року виконавчий документ повернутий стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»;

-зазначений судовий наказ рекомендованою поштовою кореспонденцію 20.05.2021 року помилково надісланий не на адресу стягувача, а сторонній особі, які на відповідний запит ВДВС відповіді не надала;

-відтак, виконавчий документ № 631/1034/19 дійсно втрачений при пересилці.

Під час вирішення порушеного перед судом питання суд виходить з того, що правове регулювання виниклих правовідносин здійснюється нормами Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями) і Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями).

Відповідно до частини 2 статті 258 Цивільного процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Отже, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Крім того, частиною 2 статті 19 Конституції України унормовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Тобто, державні органи наділені лише тими повноваженнями і компетенцією, які визначені законом і не можуть на свій розсуд привласнювати повноваження інших державних органів.

Положеннями статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Аналогічне вбачається й у рішенні Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та інших щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) в якому вказане, що частину 1 статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Отже, вказана норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду, так як звернення особи до суду є її абсолютним правом.

Зазначене беззаперечно кореспондує із приписами чинного цивільного законодавства України, зокрема, з нормою статті 16 Цивільного кодексу України, якої зафіксовано право кожної особи звертатися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однім із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Між тим, судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси фізичних та юридичних осіб, а виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, яким досягається кінцева мета правосуддя - захист інтересів фізичних та юридичних осіб і реальне поновлення їхніх порушених прав.

Положеннями статті 129-1 Основного Закону нашої Держави визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У пункті 9 частини 3 стаття 129 Конституції України вказано, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Приписом статті 18 Цивільного процесуального кодексу України також обумовлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

При цьому з огляду на зміст частини 1 статті 258 зазначеного кодексу судовими рішеннями є: ухвали, рішення, постанови і судові накази.

Забезпечуючи однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України в своїй постанові, прийнятій 16.06.2020 року у складі Великої Палати, в межах справи з єдиним унікальним № 922/4519/14 (провадження № 12-34гс20),- зазначив, що забезпечення остаточності судового рішення та його неухильного виконання спрямоване на дотримання таких вимог верховенства права, як забезпечення прав і свобод людини, правової визначеності, доступу до правосуддя, законності. Порушення принципу обов`язковості виконання судового рішення суперечить вимогам правової визначеності.

У частині 3 статті 431 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

При цьому, примусове виконання судових рішень в Україні покладається на державних та приватних виконавців, умови і порядок діяльності яких регламентований положеннями Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до змісту статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (зі змінами та доповненнями) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Також, статтею 3 наведеного закону обумовлений перелік виконавчих документів, що підлягають примусовому виконанню, які можна поділити на дві групи:

а) «судові» - видані судами України, в тому числі на виконання судових рішень:

- виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

- судові накази;

- ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;

б) «несудові» - видані іншими органами чи посадовими особами, як результат реалізації їх компетенції:

- виконавчі написи нотаріусів;

- посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

- постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди;

- постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

- рішення інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами;

- рішення ЄСПЛ з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішення інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України;

- рішення (постанови) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб) регламентовані розділом VІ Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 3 статті 3 цього кодексу провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Разом з тим підпунктом 17.4 пункту 17 розділу XIII «Перехідні положення» конкретно обумовлено вирішення питання про видачу дубліката виконавчого документа.

Отже, припис зазначеної норми процесуального права мовить про те, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа поставляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. За видачу стягувачу дубліката виконавчого документа справляється судовий збір у розмірі 0,03 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.

Відтак, суд може видати дублікат виконавчого документу якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Зі змісту судового наказу вбачається, що строк його пред`явлення встановлений до 13.02.2023 року.

Положеннями частин 1 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» роз`яснено, що строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом. Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.

Із заявою (поданням) Нововодолазький ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції звернувся в суд 29.08.2025 року, тобто поза строком пред`явлення виконавчого документа у виді судового наказу до виконання.

Як передбачено приписом статті 126 Цивільного процесуального кодексу України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Проте, як роз`яснив цивільний процесуальний кодифікований закон України у частинах 1 і 4 своєї статті 127, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущений строк.

Разом з цим й частиною 1 статті 433 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Положеннями частини 3 статті 13 наведеного кодифікованого закону визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

При цьому, виходячи зі змісті частин 2 і 4 статті 42 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді вимог у наказному провадженні учасниками справи є заявник та боржник. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частин 3 і 4 статті 433 цивільного процесуального кодифікованого закону України заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання розглядається в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Їх неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку. Про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання суд постановляє ухвалу.

Також, приписом частини 3 статті 182 зазначеного кодексу обумовлено, що заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим кодексом. У випадках, коли цим кодексом такий порядок не встановлено він встановлюється судом.

Відтак, системно аналізуючи чинні норми Цивільного процесуального кодексу України разом із положеннями Закону України «Про виконавче провадження, суд доходить логічного висновку про те, що по своїй суті заява (подання) виконувача обов`язків начальника Нововодолазького ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Замлєлої Ю., із залученням до участі у справі в якості заінтересованих осіб: АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» та ОСОБА_1 ,-«Про видачу дублікату виконавчого документу», а також заява АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» «Про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання» є заявами, які подаються лише в письмовій формі, із дотриманням вимог, перелічених у частині 2 статті 182 цього кодексу, та розглядаються у судовому засіданні.

Нормою процесуального права, викладеною у частині 1 статті 122 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

З огляду на унормований частиною 1 статті 123 й частинами 1 та 4 статті 124 зазначеного кодексу порядок обчислення процесуальних строків, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події.

При цьому частиною 6 статті 124 цивільного процесуального кодифікованого закону України передбачено, що строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Між тим, за правилом частин 1 і 2 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців , які встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Натомість наведені строки пред`явлення виконавчого документа до виконання, як регламентовано частиною 4 цієї ж статті Закону, перериваються у разі:

1) пред`явлення виконавчого документа до виконання;

2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Крім того, у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони (частина 5 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»).

За загальним правилом, після переривання перебіг строку починається заново і час , що минув до переривання, до нового строку не зараховується.

Отже, ураховуючи, що виконавчий документ у виді судового наказу № 631/1034/19, виданий Нововодолазьким районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» суму заборгованості за спожиту електроенергію у розмірі 1876,26 гривень та судовий збір у розмірі 192,10 гривень відповідною постановою, прийнятою 12.05.2021 року головним державним виконавцем Нововодолазького районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) Луговим В. М., повернутий АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО», то цей виконавчий документ може бути пред`явлений до примусового виконання протягом трьох років, починаючи з наступного дня після зазначеної дати, тобто до 13.05.2024 року включно.

Виходячи з простих розрахунків, з часу переривання пред`явлення виконавчого документа у виді судового наказу, виданого 23.01.2020 року, до звернення в суд із заявою (поданням) про видачу дубліката виконавчого документа минуло понад 3 роки, що є підставою для стверджування про подання її поза законодавчо встановленим строком, обумовленим чинним процесуальним кодифікованим законом України та профільним законодавчим актом задля вчинення таких дій.

Натомість, як обумовлено змістом частини 6 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Цивільний процесуальний кодифікований закон України у частинах 1 і 4 своєї статті 127 роз`яснив, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущений строк.

Разом із заявою (поданням) Нововодолазького ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції «Про видачу дублікату виконавчого документу»до суду надійшла й заява АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» як стягувача у виконавчому провадженні «Про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання».

Між тим, стягувач, звертаючись із такою заявою в суд й порушуючи питання про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та визнання можливим його пред`явлення до виконання після отримання дубліката виконавчого документа, обґрунтовуючи поважність причин пропуску пунктом 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження».

Таке прохання відповідає змісту частини 6 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», а також частин 1 і 4 статті 127 Цивільного процесуального кодексу України, які мовить про те, що пропущені з поважних причин строки можуть бути поновлені судом на підставі відповідної заяви стягувача.

При цьому, як зафіксовано частинами 1 і 2 статті 15 цього ж закону, сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Ключовими принципами статті 6 раніше згаданої Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, є, як зазначалось, верховенство права та належне здійснення правосуддя, тобто основоположними елементами права на справедливий суд, яке займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства.

У своєму рішенні, ухваленому 04.12.1995 року у справі «Белле проти Франції», що є джерелом права згідно з правилом статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Європейський суд зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Однак, Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду.

Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, та посилань стягувача на поважність пропуску процесуального строку разом із зазначеними доказами їх поважності, суд робить висновок про те, що причини їх порушення не є навмисними та можуть бути визнані поважними в контексті змісту підпункту 4 абзацу 3 пункту 10-2 розділу ХІІІ Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 3048-IX від 11.04.2023 року), а саме: визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Доходячи такого, суд ураховує, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, що затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Також, Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 року, № 259/2022 від 18.04.2022 року, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022 року, № 757/2022 від 07.11.2022 року, № 58/2023 від 06.02.2023 року, № 254/2023 від 01.05.2023 року, № 451/2023 від 26.07.2023 року, № 734/2023 від 06.11.2023 року, № 49/2024 від 05.02.2024 року, № 271/2024 від 06.05.2024 року, № 469/2024 від 23.07.2024 року, № 740/2024 від 28.10.2024 року, № 26/2025 від 14.01.2025 року та № 235/2025 від 15.04.2025 року, що затверджені Законами України № 2119-ІХ від 15.03.2022 року, № 2212-ІХ від 21.04.2022 року, № 2263-ІХ від 22.05.2022 року, № 2500-ІХ від 15.08.2022 року, № 2738-ІХ від 16.11.2022 року, № 2915-ІХ від 07.02.2023 року, № 3057-ІХ від 02.05.2023 року, № 3275-ІХ від 27.07.2023 року, № 3429-ІХ від 08.11.2023 року, № 3564-ІХ від 06.02.2024 року, № 3684-ІХ від 08.05.2024 року, № 3891-ІХ від 23.07.2024 року, № 4024-ІХ від 29.10.2024 року № 4220-ІХ від 15.01.2025 року та № 4356-ІХ від 16.04.2025 року, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року і з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, та з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року, з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року, з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року, з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року, з 05 години 30 хвилин 14 травня 2023 року, з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року, з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року, з 05 години 30 хвилин 08 лютого 2025 року та 05 години 30 хвилин 09 травня 2025 року строком на 90 діб.

Зараз Указом Президента України № 478/2025 від 14.07.2025 року, що затверджений Законом України № 4524-ІХ від 15.07.2025 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 07 серпня 2025 року строком на 90 діб.

Метою положень статті 433 Цивільного процесуального кодексу України про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк з поважних причин. Поважними можна вважати причини, які не залежали від волі стягувача.

Питання про поважність пропуску строків є оціночним. Поважність причин може залежати від таких обставин як поведінка заявника (бездіяльність або незаінтересованість в питаннях звернення судового рішення до виконання), інших осіб, обставин, які безпосередньо унеможливлюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, які виникли об`єктивно, так і від чинників, що не пов`язані з людським фактором, що підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, хоча на момент звернення Нововодолазького ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в суд із заявою (поданням) «Про видачу дублікату виконавчого документу» спливли законодавчо встановлені трьохрічні строки на примусове виконання виконавчого документу, дублікат якого вони просять видати, натомість, граничний строк такого звернення припав на час діє воєнного стану в нашій державі, а тому, зважаючи на те, що такий стан не скасований, суд, покладаючись на припис статті 62 Основного Закону нашої Держави, якою унормовано, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь, доходить до висновку про можливість задоволення заяви АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відтак, зважаючи на викладене та розв`язуючи питання про видачу дубліката виконавчого документу, суд перш за все зауважує, що за чинним законодавством дублікатом є документ, який видається замість втраченого оригіналу і має силу первісного акта. Дублікат видається судом, який ухвалив судове рішення, після розгляду заяви про видачу дубліката. При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого документа суд повинен перевірити, чи не було воно виконано за втраченим документом, адже за повністю виконаним рішенням дублікат виконавчого документа не видається.

Як зауважив Верховний Суд у своїй постанові, прийнятій 14.12.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 2-1380/08 (провадження № 61-10540св22) при вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, надавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, вкрадено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові, прийнятій 21.08.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 2-836/ 11 (провадження № 14-308цс19), визначила, що у разі пропуску стягувачем строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні перешкоди для задоволення заяви такого стягувача про видачу дубліката втраченого виконавчого документа за умови, якщо суд задовольнив заяву стягувача про поновлення пропущеного строку для пред`явлення такого документа для виконання. Тобто, якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.

За змістом частин 1 і 2 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту частин 1 і 2 статті 76 цього ж процесуального кодифікованого закону вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

При цьому, як обумовлено статтею 77 наведеного кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Одночасно із цим, за правилом частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, як обумовлюють вимоги частин 1 3 статті 89 вказаного нормативно-правового акту, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Між іншим, Верховного Суду неодноразово зауважував у своїй правозастосовній практиці на те, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже належними та допустимими доказами суду доведено, що дійсно виконавчий документ у виді судового наказу Нововодолазького районного суду Харківської області, виданого суддею Мащенко С. В. 01.11.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 631/1034/19 (провадження № 2-н/631/74/19) за заявою АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію в розмірі 1876,26 гривень та судового збору в сумі 192,10 гривень втрачено при пересилці через помилку в адресі стягувача, що унеможливлює його виконання.При цьому зазначений наказ не виконаний з підстав його повернення згідно з пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, ураховуючи, що судовий наказ не виконаний у повному обсязі, суд доходить переконання про можливість задоволення заяви Нововодолазького ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції «Про видачу дублікату виконавчого документу» шляхом видачі дублікат виконавчого документа у виді судового наказу Нововодолазького районного суду Харківської області, виданого суддею Мащенко С. В. 01.11.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 631/1034/19 (провадження № 2-н/631/74/19) за заявою АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію в розмірі 1876,26 гривень та судового збору в сумі 192,10 гривень та можливості його пред`явлення стягувачем для примусового виконання.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 19, 55, 125, 129 і 129-1 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі; статтею 17, пунктом 6 частини 2 статті 36 і пунктами 3 та 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтями 1, 3, 11, 12 та 15 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; Рішенням Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та інших щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води); Рішеннями Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01), від 16.02.2017 року у справі «Каракуця проти України» (заява № 18986/06) та від 04.12.1995 року у справі «Белле проти Франції»; постановами, прийнятими Великою Палатою Верховного Суду 16.06.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 922/4519/14 (провадження № 12-34гс20) та 21.08.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 2-836/ 11 (провадження № 14-308цс19); постановами Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, прийнятими 17.07.2019 року у справі з єдиним унікальним № 626/2621/18 (провадження № 61 10128св19), 18.09.2019 року у справі з єдиним унікальним № 626/2490/18 (провадження № 61 12625св19) та 14.12.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 2-1380/08 (провадження № 61-10540св22), а також статтями 2 - 5, 13, 17, 18, 42, 58, 76 80, 81, 82, 89, 122 124, 126 - 131, 182, 183, 211, 214, 223, пунктом 1 частини 1 і частиною 2 статті 258, статтями 259 260, частиною 2 статті 261, частинами 5 і 6 статті 272, частиною 2 статті 352, статтями 353 354, 431, 433 і підпункту 17.4 пункту 17 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями),

у х в а л и в:

Заяву НОВОВОДОЛАЗЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У ХАРКІВСЬКОМУ РАЙОНІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ, із залученням до участі у справі в якості заінтересованих осіб: АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» та ОСОБА_1 ,- «Про видачу дублікату виконавчого документу» задовольнити повністю.

Видати дублікат виконавчого документа у виді судового наказу Нововодолазького районного суду Харківської області, виданого суддею Мащенко Світланою Василівною 01 листопада 2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 631/1034/19 (провадження № 2-н/631/74/19) за заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію в розмірі 1876,26 гривень та судового збору в сумі 192,10 гривень.

Визнати можливим пред`явлення АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» дубліката виконавчого документа у виді судового наказу Нововодолазького районного суду Харківської області, виданого суддею Мащенко Світланою Василівною 01 листопада 2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 631/1034/19 (провадження № 2-н/631/74/19) за заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію в розмірі 1876,26 гривень та судового збору в сумі 192,10 гривень, для примусового виконання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала, що набрала законної сили, обов`язкова для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання ухвали є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Вступну та резолютивну частини ухвали було постановлено шляхом прийняття, складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику.

Повний текст ухвали складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику 13 жовтня 2025 року.

Суддя С. В. Мащенко