Номер провадження: 22-ц/813/3216/25
Головуючий у першій інстанції Ярема Х.С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2024 року, повний текст якого складено 30 жовтня 2024 року та ухваленого під головуванням судді Яреми Х.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» про захист прав споживачів шляхом визнання права власності на предмет лізингу та зобов`язання виконати умови договору щодо передачі предмету лізингу,

встановив:

06.10.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Ласка Лізинг» про захист прав споживачів, шляхом визнання права власності на предмет лізингу та зобов`язання виконати умови договору щодо передачі предмету лізингу, в якому просив суд:

- визнати недійсними п. 14.1 Договору фінансового лізингу № 768/04/2007 від 10.04.2007 року та п. 1.3 Додатку №4 до Договору фінансового лізингу № 768/04/2007 від 10.04.2007 року;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на напівпричіп-самоскид 2007 р.в., модель НПС 2250 № шасі НОМЕР_1 , ДІВ: НОМЕР_2 ;

- зобов`язати ТОВ «Ласка Лізинг» укласти з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу (викупу) майна у редакції Додатку №4 до Договору фінансового лізингу № 768/04/2007 від 10.04.2007 року.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 10.04.2007 року між сторонами було укладено Договір фінансового лізингу, за умовами якого позивач у користування отримав напівпричіп-самоскид та зобов`язався здійснювати лізингові платежі. ОСОБА_1 повністю розрахувався з відповідачем, у зв`язку з чим вважає, що за умовами цього Договору (п. 14.1) набув право отримати у власність предмет лізингу (напівпричіп-самоскид). Однак, відповідач ухиляється від укладення відповідного договору купівлі-продажу (викупу) майна (передбачений Додатком 4 до Договору), висуваючи додаткові вимоги щодо здійснення платежів, зокрема за п. 1.3 Додатку №4. Позивач вважав, що п.14.1 Договору лізингу та п. 1.3 Додатку №4 до Договору лізингу надають можливість відповідачеві свавільно ухилятися від передачі майна позивачеві, а тому ці пункти договору слід визнати недійсними.

Оскільки позивач має право на визнання за ним права власності на предмет лізингу, а відповідач зобов`язаний укласти договір купівлі-продажу майна відповідно до Додатку №4 до Договору лізингу, позивач ОСОБА_1 просив його позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.101.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.97-104).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.10.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.110-111).

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Ласка Лізинг» просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (а.с.132-134).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.146-147).

Колегією суддів було також враховано, що поштова кореспонденція надсилалася відповідачу ТОВ «Ласка Лізинг» за адресою: м. Київ, вул. Димитрова,5. Проте, поштова кореспонденція повернулася з відміткою: «адресат відсутній за адресою», що в сенсі ст. 131 ЦПК України, є належним повідомленням (а.с.148-150).

Колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що Додаток №4 до Договору лізингу містить зразок Договору купівлі-продажу (викупу) майна, яким передбачено можливість ТОВ «Ласка Лізинг» продати, а ОСОБА_1 - придбати напівпричіп самоскид у разі виконання останнім усіх своїх зобов`язань по Договору лізингу.

Однак, оскільки позивач ОСОБА_1 не виконав всіх умов Договору лізингу, а його поточний борг відповідає викупній вартості майна, вказаної в п.1.2 Додатку №4, тобто 1 000 у.о., суд першої інстанції відмовив ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг» (далі Закон) відносини між лізингодавцем та лізингоодержувачем, що виникають на підставі договору фінансового лізингу, регулюються ЦК України, ГК України, цього Закону з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», а також прийнятими відповідно до Закону актами НБУ. Відносини, що виникають між лізингодавцем та продавцем (постачальником) у зв`язку з набуттям лізингодавцем у власність об`єкта фінансового лізингу для подальшої передачі цього об`єкта лізингоодержувачу на підставі договору фінансового лізингу, регулюються ЦК України про купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Положення інших нормативно-правових актів регулюють відносини у сфері фінансового лізингу в частині, що не суперечить цьому Закону (ст. 3).

Фінансовий лізинг - вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, а також які передбачають при цьому додержання принаймні однієї з ознак (умов) фінансового лізингу, передбачених п.п. 1-4 ч. 1 ст. 5 цього Закону (ч.1 ст. 1 Закону).

Лізингодавець у своїй діяльності повинен дотримуватися законодавства про захист прав споживачів фінансових послуг (ч.4 ст.9 Закону).

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність договору покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину.

Статтею ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції чинній на дату укладення Договору лізингу, визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір (постанова Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 623/2936/19).

З матеріалів справи вбачається, що 10.04.2007 року між ТОВ «Ласка Лізинг» та ОСОБА_1 було укладеного договір фінансового лізингу № 768/04/2007, відповідно до умов якого ТОВ «Ласка Лізинг» зобов`язалось передати без надання послуг по управлінню та технічній експлуатації, а ОСОБА_1 прийняти в тимчасове володіння та користування за плату майно (напівпричіп самоскид) і здійснювати лізингові платежі.

Відповідно п.п.10.1, 10.1.1. Договору лізингу TOB «Ласка Лізинг» прийняло на себе обов`язки щодо передачі об`єкта лізингу, передачі документації на транспортний засіб та страхування майна на всі випадки, передбачені Правилами страхування Страховика.

Відповідно до п. 7.3. Договору лізингу загальна вартість лізингових платежів, що має сплати ОСОБА_1 , становить 52 094,49 у.о.

Згідно з п. 7.5 Договору лізингу ОСОБА_1 зобов`язаний вносити на розрахунковий рахунок ТОВ «Ласка Лізинг» платежі, розмір яких встановлювався на кожний період в Графіку внесення платежів, що є Додатком №1 до Договору лізингу.

Згідно з п. 9.5 Договору лізингу ОСОБА_1 повинен сплатити Товариству неустойку в розмірі 0.5% протягом перших п`яти днів та 1% протягом наступних днів від суми платежу лізингоотримувача за кожний день прострочення платежів (а.с.6-10).

Додаток №4 до Договору лізингу містить зразок Договору купівлі-продажу (викупу) майна, яким передбачено можливість ТОВ «Ласка Лізинг» продати, а ОСОБА_1 придбати вказаний напівпричіп самоскид у разі виконання останнім усіх своїх зобов`язань за Договором лізингу, а його поточний борг відповідає викупній вартості майна, зазначеної в п.1.2 Додатку №4, тобто 1000 у.о. (а.с.13).

У п. 1.3 Додатку №4 зазначено, що згідно з договором викупу покупець додатково має оплатити послуги з передачі права власності на майно, які розраховані за формулою: вартість послуг = (викупна вартість по курсу на дату підписання договору викупу) (викупна вартість по курсу станом на 10.04.2007) + викупна вартість помножена курс долара США станом на дату підписання договору помножена на 0,01) і помножена на 1,2.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, ТОВ «Ласка Лізинг» передало предмет лізингу ОСОБА_1 , що зафіксовано Актом приймання-передачі майна від 19.06.2007 року (а.с.12).

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов Договору лізингу щодо сплати лізингових та інших платежів, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.09.2013 року у справі № 2-1499/11 було стягнуто з ОСОБА_1 316 540,02 грн. та стягнуто з ТОВ «Ласка Лізинг» на користь ОСОБА_1 збитки, завдані неналежним виконання договірних зобов`язань в розмірі 705 085 грн. (а.с.15-18).

Рішенням апеляційного суду від 12.06.2014 року, рішення суду від 09.09.2013 року, в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Ласка Лізинг» про відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням договірних зобов`язань. В іншій частині рішення було залишено без змін (а.с.19-23).

11.09.2018 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-1499/11 від 23.07.2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ласка Лізинг» боргу було закінчено, про що була винесена відповідна постанова, у зв`язку з його виконанням (а.с.24-25).

Проте, у зв`язку з затримкою з боку боржника виконання рішення суду від 09.09.2013 року, 29.10.2018 року, ТОВ «Ласка Лізинг» направило ОСОБА_1 вимогу про сплату 3% річних та інфляційних втрат у сумі 129 434,51 грн. (а.с.45).

Згідно з п. 5 Договору лізингу строк фінансового лізингу складається з періодів, які зазначені в Графіку платежів (п.5.1), останнім днем якого є 29.05.2010 року. Договір закінчується після виконання прийнятих на себе сторонами обов`язків (п.5.2).

Згідно з п.13.2 Договору лізингу лізингоотримувач зобов`язаний в строк, вказаний у вимозі лізингодавця, передати останньому майно та документи на це майно.

19.06.2023 року ТОВ «Ласка Лізинг» направило ОСОБА_1 вимогу про повернення протягом семи днів майна, посилаючись на несплату 3% річних та інфляційних втрат та закінчення строку лізингу, та на п.13.2 Договору лізингу (а.с.26).

Згідно з п.13.7 Договору лізингу у разі не повернення лізингового майна у визначений строк, лізингоотримувач повинен сплатити суму припинення договору, яка розраховується відповідно до п.13.6 Договору лізингу.

30.06.2023 року ТОВ «Ласка Лізинг» направило ОСОБА_1 вимогу про сплату суми припинення Договору лізингу в розмірі 102 598,69 грн., у зв`язку з неповерненням майна у визначений строк (а.с.27).

Згідно з п. 14.1 Договору лізингу після закінчення строку дії Договору лізингу, за умови належного виконання лізингоотримувачем своїх зобов`язань по Договору, в тому числі по оплаті нарахованих пені і штрафу, якщо такі були нараховані відповідно до Договору, лізингоотримувач вправі отримати майно у власність на умовах Договору купівлі-продажу (викупу) (Додаток №4). Належне виконання лізингоотримувачем своїх зобов`язань підтверджується Актом про виконання Договору (Додаток №6 до Договору)- а.с.12.

Що стосується позовних вимог, в частині визнання п. 14.1 Договору фінансового лізингу № 768/04/2007 від 10.04.2007 року недійсним, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 7 Закону Порядок та умови набуття лізингоодеужувачем об`єкта фінансового лізингу у власність визначаються договором Фінансового лізингу або зазначеним у такому договорі окремим договором купівлі-продажу (викупу) об`єкта фінансового лізингу, або іншим договором, визначеним договором фінансового лізингу. Лізингоодержувач має право набути у власність об`єкт Фінансового лізингу за умови належного виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань. за договором Фінансового лізингу, у тому числі із сплати лізингових та інших платежів, а також (у разі виникнення) неустойки (штрафу. пені), якщо інше не передбачено таким договором.

Посилання позивача і апелянта ОСОБА_1 на невідповідність п.14.1 Договору лізингу ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказане положення призводить до того, що відповідач може свавільно не передавати право власності на об`єкт лізингу, не укладати додатковий Договір купівлі - продажу майна.

Позивач зазначив, що відповідач наразі висуває незрозумілі вимоги, і вимагає повернення майна, сплати додаткових коштів, відмовляється укладати вказаний Договір. Тобто, несправедливість п.14.1 Договору з точки зору позивача полягає в тому, що відповідач ставить незрозумілі вимоги, і вимагає повернення майна, сплати додаткових коштів, відмовляється виконати п.14.1 Договору та укласти договір купівлі-продажу.

Зазначені доводи позивача і апелянта ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки вимога відповідача повернути майно передбачена п. 13.2 Договору лізингу, а вимога про сплату суми припинення Договору передбачена п.13.7 Договору лізингу.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на несправедливість умов п.14.1 Договору лізингу фактично полягає у небажанні останнього виконувати інші умови Договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що будь-якого порушення принципу добросовісності чи приведення до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, зміст цього пункту Договору не містить, оскільки лише передбачає можливість власника майна (лізингодавець) розпорядитися своїм майном на користь лізингоотримувача, що відповідає змісту права власності, закріпленого у ст. 317 ЦК України. Також цей пункт не призводить до завдання шкоди споживачеві, оскільки не передбачає здійснення лізингоотримувачем виплат більших, ніж передбачено Договором.

Що стосується позовних вимог, в частині визнання недійним п. 1.3 Додатку № 4 до Договору фінансового лізингу № 768/04/2007 від 10.04.2007 року, колегія суддів зазначає.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що визначена цим пунктом вартість послуг, яку покупець має сплатити для отримання у власність об`єкту лізингу, передбачає плату за дії, які не є послугою, а тому є нікчемною, суперечить ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак, у своїй постанові від 17.06.2021 у справі № 551/424/16 Верховний Суд зазначив про неправомірність встановлення у договорі обов`язку споживача здійснити плату за дії, які не є послугою, оскільки це суперечить ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», стосується оцінки правомірності умов кредитного договору, якими визначений обов`язок боржника сплатити винагороду за надання фінансового інструмента. Цей висновок не є загальним для оцінки правомірності встановлення обов`язку оплати різних дій у різних договорах, а стосується виключно умов кредитування, а тому не може поширюватись на договірні правовідносини між позивачем та відповідачем.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання прав власності на напівпричіп-самосвал, 2007 року випуску, модель НПС 2250 № шасі НОМЕР_1 , ДІВ: НОМЕР_2 , колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 3 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що якщо сторони договору Фінансового лізингу уклали договір купівлі-продажу (викупу) об`єкта фінансового лізингу, право власності на об`єкт фінансового лізингу переходить до лізингоодержувача у разі та з моменту сплати ним визначеної таким договором ціни, якщо інше не передбачено таким договором.

Оскільки, сторони не укладали договір купівлі-продажу (викупу), що не заперечується позивачем, та ОСОБА_1 не сплачував визначену за цим договором ціну викупу предмету лізингу, то перехід права власності на предмет лізингу не здійснений та можливий лише після укладення такого договору.

Таким чином, вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на напівпричіп-самосвал, 2007 року випуску, модель НПС 2250 № шасі НОМЕР_1 , ДІВ: НОМЕР_2 , є безпідставною.

Щодо зобов`язання відповідача укласти з ОСОБА_1 договір купівлі- продажу (викупу) майна у редакції Додатку №4 до Договору фінансового лізингу № 768/04/2007 від 10.04.2007 року, колегія суддів зазначає.

Колегія суддів погоджується з позицією ТОВ «Ласка Лізинг», яке не заперечує щодо можливості укладення з ОСОБА_1 відповідного договору, однак останній буде мати таке право лише за умови виконання вимог п. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», згідно п. 14.1 Договору фінансового лізингу № 768/04/2007 від 10.04.2007 року, тобто у разі належного виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань, за договором фінансового лізингу, у тому числі із сплати лізингових та інших платежів, а також (у разі виникнення) неустойки (штрафу, пені).

Оскільки ОСОБА_1 систематично порушував умови зазначеного Договору та своєчасно не сплачував кошти за користування майном та на підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси № 2-1499/11 від 09.09.2013 року, було здійснене примусове стягнення заборгованості на користь ТОВ «Ласка Лізинг».

Зазначене рішення суду було примусово виконане лише у 2018 році, що підтверджується постановою виконавця про закінчення виконавчого провадження ВП №53871494 від 11.09.2018 року (а.с.24-25).

ОСОБА_1 було нараховано заборгованість по оплаті 3 % та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду, про що на його адресу була направлена Вимога від 29.10.2018 року щодо погашення заборгованості по сплаті 3% та інфляційних втрат у розмірі 129434,51 грн.

Таким чином, право на укладення договору купівлі-продажу (викупу) майна у редакції Додатку №4 до Договору фінансового лізингу № 768/04/2007 від 10.04.2007 року може виникнути лише після сплати ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ласка Лізинг» заборгованості із сплати 3% та інфляційних втрат.

Крім того, ОСОБА_1 , якому було відомо, що графіком внесення платежів передбачена сума викупної вартості, не пропонувалося відповідачу укласти договір купівлі-продажу (викупу) майна та сплатити визначену суму Договором. Тобто, на момент звернення до суду, позивач не намагався виконати умови Договору та погасити заборгованість, а це свідчить про те, що його права на момент звернення до суду, не були порушені.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.

Враховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.10.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева