21.10.2025 Справа № 469/552/25
2/469/506/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року с-ще Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Гапоненко Н.О.
за участю секретаря судового засідання Потриваєвої М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до ОСОБА_1 про примусове припинення права власності іноземця на земельну ділянку шляхом конфіскаці,-
в с т а н о в и в:
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є іноземною громадянкою та на підставі рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2012 року за нею 05 серпня 2016 року зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування, проте упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення відповідач не відчужила її, хоча на підставі ч.4 ст.81 Земельного кодексу України була зобов"язана це зробити.
15 травня 2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження.
10 вересня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Представник позивача Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання неодноразово не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причину своєї неявки не повідомила, заяв по суті позову та відзив до суду не надала.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Виходячи з того, що відповідач неодноразово не з`являлась у судові засідання, суд зі згоди позивача постановив ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Відсутність у відповідача громадянства України підтверджено також листами Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області (а.с.13, 14).
Положення ст.ст. 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
Згідно з п."а" ч.1 ст.80 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на земельні ділянки приватної власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.
Згідно з п. "в" ч. 3 ст. 81 ЗК України, іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі прийняття спадщини.
Відповідно до ч. 5 ст. 22 ЗК України набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог ст. 130 цього Кодексу.
Абзацами першим-п"ятим частини першої статті 130 ЗК України передбачено, що набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть:
а) громадяни України;
б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади;
в) територіальні громади;
На підставі ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню
Статтею 148 ЗК України визначено, що земельна ділянка може бути конфіскована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Частинами першою, другою статті 145 ЗК України передбачено, що, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 145 ЗК України позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.
Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності.
Згідно із ст. 356 ЦК України, до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом.
Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом.
Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Враховуючи, що відповідач, яка є громадянкою іноземної держави та не має громадянства України, не відчужила у встановлений ч.4 ст.81 ЗК України строк набуту нею у спадщину земельну ділянку сільськогосподарського призначення, суд приходить до висновку про наявність передбачених ч.2 ст.145 ЗК України підстав для конфіскації земель у власність держави в особі позивача.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Європейським судом з прав людини напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду".
Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.
Конституція України (стаття 13) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено ЗК України.
Виходячи з встановлених судом обставин, втручання у право власності відповідача відповідає викладеним вище вимогам закону, переслідує суспільний інтерес щодо задоволення суспільної потреби у відновленні законності щодо використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення іноземним громадянином, та забезпечення реалізації права власності Українського народу, а також, з урахуванням передбаченого законом порядку продажу конфіскованої земельної ділянки на земельних торгах з виплатою колишньому власнику її ціни, за вирахуванням пов"язаних з її продажем витрат, відповідає принципу справедливої рівноваги між інтересами держави та відповідача.
На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 3028,00 грн., сплачений при поданні позовної заяви до суду.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд
у х в а л и в:

Позовні вимоги задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області сплачений судовий збір у сумі 3028,00 грн..
Боржник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 , виданий: 782-055 28.06.2005, місце проживання та РНОКПП невідомі.
Позивач має право оскаржити заочне рішення у загальному порядку, встановленому ЦПК України, шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення .
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України, шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: