Справа № 489/4618/25
Номер провадження 2/489/2544/25
УХВАЛА

Іменем України

15 жовтня 2025 року місто Миколаїв

Інгульський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участю секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Інгульського районного суду м. Миколаєва питання про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач 1), Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - відповідач 2) про звільнення майна з-під арешту

встановив

У червні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 07.08.2009 Новоодеським районним судом Миколаївської області ухвалено рішення по справі № 2-982/2009, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики 820000,00 грн., 1700,00 грн. державного мита, та витрати на інформаційно технічне забезпечення у розмірі 250 грн., а всього 821950 грн.. 00 коп. 04.09.2009 державним виконавцем відділу Корець С.В. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 14578896. Вказане провадження відкрито на підставі виконавчого листа № 2-982-2009, виданого 28.08.2009 Новоодеським районним судом Миколаївської області. В межах виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, а саме: все нерухоме майно. 30.12.2010 керуючись п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (№ 606-XIV від 21.04.1999р. в редакції, що діяла на момент відкриття виконавчого провадження) державним виконавцем відділу Корець С.В. винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. Підставою для повернення виконавчого документу стягувачу стало те, що стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбаченого ст. 43 Закону «Про виконавче провадження» (№ 606-XIV від 21.04.1999р. в редакції, що діяла на момент відкриття виконавчого провадження). Станом на 11.06.2025, відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень, повторне пред`явлення виконавчого документа до виконавчої служби не здійснювалося. Оскільки зазначений виконавчий лист повторно не пред`являвся до примусового виконання, а строки повторного його пред`явлення спливли, позивач вважає, що збереження арешту на все майно, накладеного державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритого виконавчого провадження є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном ОСОБА_1 .

З цих підстав просив суд зняти обтяження, у вигляді арешту, з усього нерухомого майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладеного в межах виконавчого провадження № 14578896, реєстраційний номер обтяження: 9032242.

Ухвалою від 17.06.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою суду від 15.08.2025 вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву та просив суд розглядати справу без їх участі, позов підтримують.

Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник відповідача 2 надав суду відзив, в якому вказав, що в даному випадку мова йде про повернення виконавчого документа саме стягувачу. Відповідно до законодавства, за таких обставин, виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б настати правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 05.10.2016 року), ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». Боржником не надано жодних доказів повного та фактичного виконання виконавчого документу, як в рамках виконавчого провадження, так і після повернення виконавчого документа стягувачу. Таким чином відповідно до абзацу 3 пункту 16 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень зняття арешту з майна боржника можливо без відновлення виконавчого провадження у разі сплати боржником заборгованості, виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, врегульовано чинним законодавством та не потребує звернення боржника до суду. Станом на день подачі відзиву позивачем не надано будь-яких доказів виконання рішення суду, сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Також, позивачем не надано доказів скасування рішення суду на підставі якого видався виконавчий документ або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Матеріали справи містять копію виконавчого листа у справі №2-982/2009, винесеного на підставі рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 07.08.2009 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики в сумі 820000,00 грн., 1700,00 грн. державного мита, та витрати на інформаційно технічне забезпечення у розмірі 250 грн., а всього 821950 грн.. 00 коп.

Згідно з листом Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що міститься в матеріалах справи, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №14578896 з примусового виконання виконавчого листа №2-982. 04.09.2009 державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №14578896. 30.12.2010, керуючись п.4 ч.1 ст.47 ЗУ "Про виконавче провадження" (в редакції до 06.10.2016) державним виконавцем відділу винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Станом на 29.04.2025 виконавчий лист №2-982 виданий 28.08.2009 Новоодеським районним судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 821950,0щ0 грн. на виконанні у відділі не перебуває.

Як слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно віл 11.06.2025 на нерухоме майно фізичної особи (РНОКПП - НОМЕР_1 ) накладено арешт на підставі постанови Ленінського відділу державної виконавчої служби ММУЮ від 04.09.2009.

Судом також встановлено, що наразі виконавчий лист №2-982, виданий 28.08.2009 Новоодеським районним судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу на виконанні у відділі не перебуває.

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, в порядку, встановленому ЦПК України, в т. ч. шляхом пред`явлення позову, форма і зміст якого повинні відповідати вимогам ст. ст. 175-177 ЦПК України.

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, виснувавши, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19.

Приписами частини четвертої статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що у даній справі позивач є боржником у виконавчому провадженні, яке було відкрито на підставі виконавчого листа №2-982-2009, а тому вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

До такого висновку, в аналогічній справі, прийшов і Миколаївський апеляційний суд у постанові від 07.04.2025 ц/с № 22-ц/812/604/25.

В п.5 ч.1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" зазначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом).

Враховуючи, що провадження у справі №489/4618/25 підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд вважає, що ОСОБА_1 необхідно повернути з державного бюджету 1211,20 грн. судового збору, сплаченого відповідно до квитанції №2973-9226-0594-6142 від 12.06.2025.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд

ухвалив

Закрити провадження у справі №489/4618/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 1211 грн. 20 коп. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) судового збору, сплаченого відповідно до квитанції №2973-9226-0594-6142 від 12.06.2025.

Виконання рішення в частині повернення судового збору покласти на органи Державної казначейської служби України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали. Учасник справи, якому копія ухвали суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної копії ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено 15.10.2025.

Суддя В. В. Кокорєв