Справа № 348/600/24
Провадження № 22-ц/4808/1232/25
Головуючий у 1 інстанції Бурдун Т. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої (судді-доповідача) Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.,

з участю секретаря Кузнєцова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 16 червня 2025 року, у складі судді Бурдун Т.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Гандзюк І.Р., звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 26.07.2008 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.10.2023 року розірвано. Від шлюбу мають двох синів: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Посилалася на те, що за час перебування у шлюбі в 2012 році за спільні кошти ними було набуто у власність автомобіль марки «MITSUBISHI», модель OUTLENDER XL, 2012 року випуску, шасі (кузов рама коляска) НОМЕР_1 . Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , автомобіль зареєстрований за ОСОБА_1 та перебуває у його володінні. Для придбання транспортного засобу вони брали кредит в ПАТ «Фольксбанк», кредитний договір № KF018220 від 20.082012. Кредитний договір укладено з відповідачем, а вона була майновим поручителем на підставі договору поруки № KF018220/S-1 від 20.08.2012. За рахунок спільних коштів вони достроково погасили кредит та на даний час не мають зобов`язань перед банком.

Вважає, що транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності, а тому підлягає поділу. У зв`язку з чим, просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію 1/2 вартості спільного майна подружжя автомобіля марки «MITSUBISHI», модель OUTLENDER XL, 2012 року випуску, шасі (кузов рама коляска) НОМЕР_1 у розмірі 300000,00 грн та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 16 червня 2025 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 половину вартості автомобіля MITSUBISHI OUTLENDER XL, 2012 року випуску, шасі (кузов рама коляска) НОМЕР_3 , що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, у розмірі 191605,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на оплату судового збору у розмірі 1915,29 грн, 6227,37 грн витрат пов`язаних із проведенням експертизи, 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, а всього на загальну суму 13142,66 грн.

ОСОБА_1 на вказане рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення суду прийнято при неповному з`ясуванні всіх обставин справи та з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права.

Під час розгляду справи було проведено експертизу, відповідно до якої ціна автомобіля марки MITSUBISHI модель OUTLENDER XL,2012 року випуску, шасі НОМЕР_1 , станом на дату оцінки складає 383211 грн. Ухвалюючи рішення, суд взяв до уваги саме вказаний висновок експерта №12921272/24-26 від 08.01.2025.

Відповідачем з відзивом на позовну заяву подано до суду Звіт про оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу №5 від 24.04.2025, згідно якого суб`єкт оціночної діяльності ОСОБА_4 визначив ринкову вартість автомобіля MITSUBISHI модель OUTLENDER XL,2012 року випуску, у розмірі 353176,34 грн.

Вважає, що вартість спірного автомобіля в розмірі 353176,34 грн найбільш відповідає дійсності, оскільки враховує всі дефекти даного автомобіля та проведені ремонтні роботи.

Зазначає, що позивачка добровільно з спільним сином покинула квартиру, в якій сторони проживали, без перешкод з його боку.

Вважає, що судом не враховано, що спільний син сторін неповнолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю проживає разом з відповідачем, хворіє та потребує постійного догляду. Неповнолітньому сину сторін ОСОБА_5 рекомендовано «Д» спостереження лікарів за місцем проживання, лікувальна фізкультура, плавання, режим дозованих фізичних навантажень, масаж, на що потрібні значні кошти. Зазначені обставини є вагомими, щоб відійти від рівності часток подружжя, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦК України, ст. 70 СК України, та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 1/3 частину вартості спірного автомобіля.

Також зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу, які суд першої стягнув з відповідача, у розмірі 13 142,66 грн не співмірні, не відповідають складності справи, кваліфікації та досвіду адвоката та істотним обставинам справи. Витрати пов`язані з розглядом справи (судовий збір, витрати на експертне дослідження) не співмірні з розміром задоволених позовних вимог. У зв`язку із зменшенням задоволених позовних вимог, суд має наявні підстави для зменшення стягнутих витрат пов`язаних з розглядом справи (судовий збір, витрати на експертне дослідження).

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/3 частину вартості спірного автомобіля, зменшити розмір стягнутих витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачка ОСОБА_2 правом на подачу відзиву не скористалася.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 підтримали вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Гандзюк І.Р. заперечили доводи апеляційної скарги, вважають рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що під час шлюбу сторони придбали автомобіль, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому другий з подружжя має право на відшкодування йому 1/2 частини вартості спірного автомобіля, визначеної станом на час розгляду справи у розмірі 191605,50 грн.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 26.07.2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 12.10.203 року розірвано.

Від шлюбних відносин сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

17.08.2012 ОСОБА_1 придбав у ТОВ «Універсал-Авто» автомобіль MITSUBISHI OUTLENDER XL, 2012 року випуску, що підтверджується договором купівлі-продажу автомобіля № С66У/А від 17.08.2021.

Згідно кредитного договору № KF 018220 від 20 серпня 2012 року відповідач ОСОБА_1 отримав в ПАТ «Фольксбанк» кредитні кошти у розмірі 98000,00 грн для придбання транспортного засобу: автомобіля MITSUBISHI OUTLENDER XL, 2012 року випуску, шасі (кузов рама коляска) НОМЕР_1 , та згідно договору поруки № KF 018220/S -1 від 20 серпня 2012 року, позивач ОСОБА_2 була поручителем за вказаним кредитним договором. Сторони достроково погасили кредит.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 автомобіль MITSUBISHI OUTLENDER XL, 2012 року випуску, зареєстрований за відповідачем ОСОБА_1 .

Вказаний транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_7 .

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі частинами першою та другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Установивши, що спірний автомобіль MITSUBISHI OUTLENDER XL, 2012 року випуску, набутий подружжям за час їхнього перебування у зареєстрованому шлюбі, а також врахувавши відсутність доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. … у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування(стаття 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що дійсна вартість автомобіля MITSUBISHI модель OUTLENDER XL, 2012 року випуску, 353176,34 грн, що підтверджується звітом про оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу №5 від 24.04.2025, складеним суб`єкт оціночної діяльності ОСОБА_4 , є безпідставними.

Сторона позивачки подала до позову висновок експерта ФОП ОСОБА_8 про вартість об`єкта про оцінку КТЗ, разом з відзивом на позовну заяву відповідач подав до суду Звіт про оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу № 5 від 24.04.2024, який складено суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 . Оскільки учасники справи не погодились із вартістю ТЗ зазначених ними, тому за клопотанням представника позивача судом була призначена експертиза вартості ТЗ.

Згідно висновку експерта № 1272/24-26 від 08.01.2025, проведеного на виконання ухвали Надвірнянського районного суду від 24 липня 2024 року, ТЗ MITSUBISHI OUTLENDER XL, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_1 , визначено, що вартість саме цього автомобіля станом на дату оцінки (08.01.2025) складає 383211 грн.

Висновок експерта підготовлено для подання до суду, судовий експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував ринкову вартість спірного автомобіля згідно висновку експерта за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження №1272/24-26 від 08.01.2025.

Інших доказів на підтвердження своїх доводів щодо іншої ринкової вартості автомобіля відповідач ОСОБА_1 не надав, клопотання про призначення повторної судової експертизи для визначення ринкової вартості спірного автомобіля не заявив.

Проживання сина сторін ОСОБА_1 , який є особою з інвалідністю, з батьком, з огляду на встановлені судом обставини та положення статті 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що сторони самостійно утримують дітей: позивачка сина ОСОБА_3 , відповідач сина ОСОБА_1 , з позовом до суду про стягнення аліментів жодна із сторін не зверталися. Доказів щодо додаткових витрат у зв`язку з інвалідністю сина ОСОБА_9 , відповідачем судам першої та апеляційної інстанції також не надано.

Таким чином, відповідачем наявність обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного автомобіля з урахуванням положень статті 70 СК України, не доведено.

Встановивши вказані обставини, надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню компенсація 1/2 частки автомобіля в розмірі 191 605,50 грн.

Оскільки позов ОСОБА_2 задоволено частково, то суд першої інстанції обґрунтовано пропорційно до задоволених позовних вимог стягнув з ОСОБА_1 на користь позивачки понесені витрати по оплаті судового збору у розмірі 1915,29 грн за експертну оцінку майна, яку здійснено ФОП ОСОБА_10 , у розмірі 2000,00 грн та за проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи у розмірі 6058,24 грн, стягнувши такі витрати у розмірі 6227,37 грн.

Про це зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2023 року по справі №712/4126/22, сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.

Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат понесених позивачем на правову допомогу адвоката в суді першої інстанції слід зазначити наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що представник позивача просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 17500,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвоката, сторона позивача подала договір про надання правничої допомоги від 07.03.2024, в розділі 5 якого визначена фіксована сума гонорару у розмірі 10000,00 грн та 5000,00 грн. фактичні витрати, копію ордеру серії АТ № 1063033 від 19.03.2024, копію акту від 11.03.2025 про приймання наданих послуг за договором від 07.03.2024 на загальну суму 15000,00 грн, та копії платіжних інструкцій про оплату позивачем адвокату Гандзюк І.Р. коштів.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Колегія суддів, аналізуючи надані стороною докази понесення витрат на правничу допомогу приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно врахував характер виконаної роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та значимості таких дій у справі, відтак судом першої інстанції обґрунтовано вимоги представника позивача про стягнення витрат задоволено частково та встановлено витрати, що підлягають компенсації, в розмірі 5 000 грн, які слід стягнути з ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 16 червня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2025 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин