Провадження № 2/369/2729/25
РІШЕННЯ

Іменем України

03.10.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі головуючого судді Янченка А.В., за участю секретаря судового засідання Лисяк К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу № 369/11117/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

01.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, в якій просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 2014 року він мав близькі стосунки з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина - ОСОБА_3 , про що Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області зроблено відповідний актовий запис № 677 та видано свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_1 . Шлюб з відповідачем вони не укладали, бо не мали спільної точки зору та намірів щодо можливого подружнього життя, але від народження дитини почали жити разом в орендованій квартирі у м. Боярці. Спільне життя з відповідачем не склалося і у середині січня 2016 року остання покинула його з донькою і стала проживати окремо. З цього моменту донька постійно проживає з позивачем і перебуває на повному його утриманні. З квітня 2016 року позивач з донькою проживають у квартирі позивача в с. Святопетрівське Бучанського району Київської області.

Позивач наголошує, що з січня 2016 року відповідач життям доньки не цікавиться, не навідується і не спілкується з нею, ніяким чином не піклується про доньку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться станом здоров`я, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Покладені законом на батьків обов`язки відповідач не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні доньки.

Позивач зауважує, що всі питання щодо виховання доньки вирішуються ним самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Позивач повністю покривав витрати на відвідування донькою Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) «Даринка» у с. Святопетрівське, а зараз несе усі необхідні витрати, пов`язані з її навчанням у Святопетрівському академічному ліцеї. Також позивач займається питанням оздоровлення та літнього відпочинку дитини, відповідач у цьому участі не брала.

Позивач зазначає, що від початку війни відповідач постійно проживає за межами України, безпекою доньки не переймається і не цікавиться. У телефонній розмові відповідач повідомила, що не бажає займатися утриманням та вихованням дитини, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, надіслала йому нотаріально засвідчену заяву з цього приводу.

Викладені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

Ухвалою суду від 04.07.2024 відкрито провадження у справі, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, також роз`яснено право пред`явити зустрічний позов у цей же строк. Встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Встановлено відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення.

Також судом витребувано зі Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо доньки ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 11.06.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Під час розгляду справи по суті позивач через свого представника підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Відповідач до суду не з`явилася, відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень до суду не надала. Про дату, час та місце розгляду справи відповідач належним чином повідомлялась через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а також шляхом направлення судових повісток на адресу її зареєстрованого місця проживання, проте поштові відправлення повернулася до суду у зв`язку із закінченням строку їх зберігання.

У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача проти розгляду справи за відсутності відповідача не заперечував.

Третя особа - Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, надала до суду висновок про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , затверджений рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради від 05.12.2024 №264/2, просила розглянути справу без її участі та вирішити питання у відповідності до вимог чинного законодавства.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 13.12.2014, виданого Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, позивач і відповідач є батьками ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Боярка, Києво-Святошинського району Київської області.

На момент звернення позивача з позовною заявою до суду спільна дочка позивача і відповідача ОСОБА_3 є неповнолітньою.

За інформацією Боярського відділу ДРАЦС у Фастівському районі Київської області від 29.05.2024 №598-30.25-27 в архіві відділу відсутній актовий запис про шлюб між позивачем і відповідачем.

Згідно витягу з реєстру Білогородської територіальної громади від 08.05.2024 позивач ОСОБА_1 з 10.11.2015 зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності від 14.05.2014 позивач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

У акті обстеження житлово-побутових умов від 07.05.2024 зазначається, що за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно проживають ОСОБА_1 та його дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку він повністю утримує матеріально та виховує без допомоги матері.

Відповідно до характеристики, виданої ТОВ «ДП ПРЕМІУМ ДЕЛІВЕРІ» позивач працює на посаді фахівця по роботі з клієнтами в м. Києві з 19.03.2021 по теперішній час і характеризується з позитивної сторони.

Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 станом на 21.05.2024 до кримінальної відповідальності не притягується. незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Згідно з довідкою від 27.05.2024 № 181 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1. навчається у Святопетрівському академічному ліцеї Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області з 01 вересня 2021 року по теперішній час.

У наданій класним керівником та директором Святопетрівського академічного ліцею характеристиці на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , учениці 3 Д класу, зазначається, що за час навчання у Святопетрівському академічному ліцеї ОСОБА_3 виявила себе спокійною, врівноваженою і доброзичливою ученицею. Активність в навчально-пізнавальній діяльності проявляється на початковому та середньому рівні. Вибірково та ситуаційно цікавиться новою інформацією. Дівчина добра, але замкнута в собі. У відносинах з однокласниками, людьми старшого віку спостерігається бар`єр. Відмічається щедрістю, толерантністю, умінням допомагати іншим. До виконання громадських доручень ставиться сумлінно. За час дистанційного навчання на онлайн уроках не завжди була присутня.

Судом взято до уваги долучені до позовної заяви копії квитанцій про оплату харчування та батьківську плату за ОСОБА_3 в ДНЗ (ясла-садок) «Даринка» у 2020-2021 роках, а також підтвердження виїзду ОСОБА_1 на відпочинок.

У наданому суду Службою у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області висновку про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради від 05.12.2024 №264/2, виконавчий комітет Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області визнано за доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи інтереси дитини, згідно вимог чинного законодавства.

У письмових поясненнях свідок ОСОБА_5 зазначив, що являється сусідом відповідача, характеризує її як проблемну родину, часто присутні сварки і зловживання алкогольними напоями. неодноразово до них приїжджала поліція за скаргами сусідів. Йому відомо. що у 2014 році ОСОБА_2 народила дитину, але з дитиною він її жодного разу не бачив по місцю проживання.

У письмових поясненнях свідок ОСОБА_6 зазначив, що у 2014 році у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилась дитина - ОСОБА_3 . З 2016 року ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_3 та його матір`ю ОСОБА_8 проживають у с. Святопетрівське. ОСОБА_2 жила окремо, де саме він не знає, після переїзду до с. Святопетрівського з дитиною її більше не бачив. У подальшому дитина була повністю на утриманні ОСОБА_1 до теперішнього часу. Зазначив, що, як йому відомо, після початку повномасштабного вторгнення у 2022 році ОСОБА_2 покинула Україну і не цікавилась дитиною. Повідомив, що періодично допомагає ОСОБА_1 у догляді за дитиною.

У письмових поясненнях свідок ОСОБА_8 повідомила, що являється матір`ю позивача. Зазначила, що у 2014 році у її сина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилась дитина ОСОБА_3 . Шлюб вони не оформлювали, проживали в орендованій квартирі у м. Боярка. У 2016 році син з онукою переїхали жити до своєї квартири в с. Святопетрівське, тому що ОСОБА_2 покинула сім`ю і стала проживати окремо і відтоді взагалі не цікавилась подальшою долею доньки, участі в її житті не приймала. Наскільки їй відомо. ОСОБА_2 у 2022 році виїхала за межі України, бажання спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні не має. Онука знаходиться на повному утриманні і вихованні ОСОБА_1 без будь-якої участі ОСОБА_2 . Повідомила також, що допомагає у вихованні онуки.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 надала показання, аналогічні її письмовим поясненням.

Судом визнано встановленим загальновідомий факт того, що 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом № 2102-IX від 24 лютого 2022 року, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє станом на день ухвалення цього рішення.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства").

У частині сьомій статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька / матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Врахувавши те, що позивач не довів навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав.

Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками.

Позивач не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та її свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно дитини, що могли б бути підставою для позбавлення її батьківських прав.

Заяви відповідачки від 01.05.2024, в якій вона відмовлялася від батьківських прав на дитину, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 батьківських прав, суд вирішив відмовити у задоволенні позову.

Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 2-13, 76-83, 141, 263, 265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про позбавлення батьківських прав відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано: 10.10.2025 року.

Суддя А.В. Янченко