Номер провадження: 22-ц/813/7117/25
Справа № 504/2116/25
Головуючий у першій інстанції Барвенко В.К.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

24.10.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Доброславського районного суду Одеської області від 31 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, стягнення з мами аліментів на утримання дітей, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Доброславського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, стягнення з мами аліментів на утримання дітей.

Ухвалою Доброславського районного суду Одеської області від 31 липня 2025 року замінено Пересипську районну адміністрацію ОМР на Київську районну адміністрацію Одеської міської ради. Зобов`язано орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надати висновок про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком. Витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області довідку ОК 5 про джерела та суми доходів, суму річного доходу, стосовно ОСОБА_1 за період 2024-2025 рік, а також інформацію про сплату збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з продажу об`єктів нерухомого майна протягом 2025 року; витребувати від Центру обслуговування платників Доброславського відділу обслуговування платників Одеської ДПІ ГУ ДПС в Одеській області річну податкову декларацію ОСОБА_1 за 2024 звітний рік; витребувано від ГУ ДПС в Одеській області інформацію про нарахування та сплату ОСОБА_1 податку на доходи фізичних осіб та військового збору з продажу об`єктів нерухомого майна, протягом 2025 року; витребувано від АТ КБ «Приватбанк» інформацію про банківські рахунки відкриті на ім`я ОСОБА_1 включаючи інформацію про загальну суму надходжень та витрат за вказаними банківськими рахунками протягом 2025 року, інформацію про кредитні зобов`язання ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк», включаючи інформацію про погашення, повністю або частково тіла кредиту, процентів, неустойки протягом 2025 року; витребувано від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області, Миколаївській та Херсонській областях (філія ГСЦ) інформацію про транспортні засоби зареєстровані на ім`я ОСОБА_1 станом на момент виконання ухвали суду про надання інформації.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 06 вересня 2025 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Доброславського районного суду Одеської області від 31 липня 2025 року скасувати в частині задоволення клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів, в цій частині постановити нове судове рішення, яким у задоволенні клопотання про витребування доказів відмовити у повному обсязі.

Проте, дана апеляційна скарга не може бути прийнята до розгляду, а тому повертається скаржнику у зв`язку з наступним.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених ст. 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом (ч. 2 ст. 116 ЦПК України).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення доказів, відмови в забезпеченні доказів чи скасування ухвали про забезпечення доказів.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року у справі № 638/1514/19 (провадження № 61-18246св19) зазначено, що: «представник відповідача вважає, що ухвалою суду першої інстанції йому відмовлено у забезпеченні доказів, оскільки п. 2 ч. 1 ст. 353 ЦПК України передбачено окреме від рішення апеляційне оскарження ухвали щодо забезпечення доказів, тому і вказана ним ухвала суду також може бути оскаржена окремо від рішення суду. Частиною 1 ст. 353 ЦПК України визначено перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення доказів, відмови в забезпеченні доказів чи скасування ухвали про забезпечення доказів. У п. 4 ч. 5 ст. 357 ЦПК України визначено, що апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Повертаючи апеляційну скаргу суд апеляційної інстанції виходив з того, що підстави та порядок забезпечення доказів, а також подання учасниками справи та їх представниками заяви про забезпечення доказів та її розгляду судом, враховуючи певні особливості їх отримання, передбачені ст. 116, 117, 118 ЦПК України і законодавцем виділено окремо параграфом 8 в главі 5 «Докази та доказування». З матеріалів справи вбачається, що відповідачем чи її представником до суду не подавалися заяви про забезпечення доказів у розумінні ст. ст. 116, 117, 118 ЦПК України з оплатою судового збору. За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для окремого від рішення суду апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції від 31 липня 2019 року».

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що ОСОБА_2 через представника ОСОБА_5 звернувся до суду першої інстанції саме із клопотанням про витребування доказів (а. с. 82-85) у порядку ст. ст. 81, 83 116 ЦПК України, без оплати судового збору.

Станом на час подання скаржником апеляційної скарги Доброславським районним судом Одеської області рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, стягнення з мами аліментів на утримання дітей, не ухвалено.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (ст. 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine») від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03, § 22).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантії їх реалізації.

Отже, ухвала суду першої інстанції залишення без задоволення заяви про витребуванні доказів не може бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду по суті спору й окремо від цього рішення. Тобто, оскарження такої ухвали в апеляційному порядку можливе разом з рішенням суду по суті спору.

За правилами ч. 2 ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Відповідно до ч. 5 п. 4 ст. 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Законодавством України передбачено безумовне повернення апеляційної скарги у разі, якщо така подана на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду (п. 4 ч. 5 ст. 357 ЦПК України).

Апеляційний суд наголошує, що винятків, за наявності яких особа може звернутися до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на зазначене рішення (ухвалу суду першої інстанції), процесуальне законодавство не передбачає.

Визначення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду по суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі (зокрема права на апеляційне оскарження ухвал про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі), до подання апеляційної скарги на рішення суду по суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не згаданих у ч. 1 ст. 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, яка за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у п. 4 ч. 5 ст. 357 ЦПК України (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17).

З огляду на зазначене, апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Доброславського районного суду Одеської області від 31 липня 2025 року, яка оскаржується в частині задоволення клопотання про витребування доказів у справі, не приймається до розгляду і повертається апелянту.

Керуючись ст. ст. 353, 357 ЦПК України,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Доброславського районного суду Одеської області від 31 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, стягнення з мами аліментів на утримання дітей повернути апелянту.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту підписання суддею, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.О. Погорєлова

Судді: Є.С. Сєвєрова

Л.М. Вадовська