Житомирський апеляційний суд
Справа №286/341/25 Головуючий у 1-й інст. Гришковець А. Л.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Шевчук А.М., Григорусь Н.Й.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №286/341/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 16 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гришковець А.Л. в м. Овруч Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У січні 2025 року ТОВ «Іннова Фінанс» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання грошових коштів у позику № від 30.07.2024, що становить 24 585,60 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 6 000 грн., заборгованості за процентами 15 840 грн., пеня за кожен день прострочення повернення позики 2 745,60 грн.

В обґрунтування позову зазначало, що 30.07.2024 між ТОВ «Іннова Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання грошових коштів у позику № в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного та підписаного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених ст. ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Вказує, що за умовами договору позикодавець зобов`язався надати позичальнику позику у розмірі 6 000 гривень шляхом перерахунку на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1 на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник - повернути позику у погоджений умовами договору строк або достроково, сплатити проценти за користування позикою. Зазначає, що за умовами договору строк позики складає 360 днів, стандартна процентна ставка - 1,5% в день.

Вказує, що ТОВ «Іннова Фінанс» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 6 000 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника НОМЕР_1 . Вказує, що ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором та станом на день підготовки позовної заяви має заборгованість за договором № від 30.07.2024, що становить 24 585,60 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 6 000 грн., заборгованості за процентами 15 840 грн., пені за кожен день прострочення повернення позики 2 745,60 грн. Враховуючи вищевикладене просило задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 16 червня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Іннова Фінанс» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Іннова Фінанс» заборгованість за договором про надання грошових коштів у позику № від 30.07.2024 в сумі 21 840,00 грн., з яких: 6 000 грн - сума заборгованості за тілом кредиту та 15 840 грн - сума заборгованості за відсотками, а також судовий збір в сумі 2 151,81 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні: оферта на укладення кредитного договору, акцепт оферти на укладення кредитного договору, відсутня інформація щодо того, чи проходила особа ідентифікацію, відсутні докази проведення ідентифікації, відсутня відповідь особи про прийняття пропозиції, відсутнє підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник при укладенні договору. Вважає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження укладення договору № від 30.07.2024 в порядку визначеному чинним законодавством. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні докази перерахування коштів, оскільки згідно наданої позивачем квитанції отримувачем є АТ «Сенс Банк», а не вона. Вказує, що матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих належність електронного платіжного засобу, реквізити якого зазначені у тексті договору, як і доказів належності відповідачу номера телефону, на який був направлений цифровий ідентифікатор. Враховуючи вищевикладене просить рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 16 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

06 серпня 2025 року від ТОВ «Іннова Фінанс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що на підтвердження укладання договору позики між кредитодавцем та позичальником у додатку до позовної заяви позивач додав роздруківку з підтвердженням відправлення на номер відповідача - 73 одноразовий ідентифікатор для підпису договору позики № та паспорту споживчого кредиту. Вказані одноразові ідентифікатори зазначені також у договорі позики та паспорті споживчого кредиту після його підписання сторонами. Зазначає, що кошти були фактично перераховані на банківський рахунок відповідача, що підтверджує виконання позивачем своїх зобов`язань за договором. Відповідач не заперечує факт отримання коштів. Вказує, що відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували заперечення і відсутність картки та транзакції у володінні відповідача. Зазначає, що відповідач не подав клопотання про визнання наданих позивачем документів неналежними у суді першої інстанції, тому його заперечення в апеляційній скарзі є неприпустимими новими доводами, що суперечить ч. 1 ст. 365 ЦПК України. Звертає увагу на те, що відповідач не надав жодного доказу, який би спростовував факт отримання коштів, або свідчив про помилковість бухгалтерських даних банку.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 30 липня 2024 року між ТОВ «Іннова Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання грошових коштів у позику № у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Одноразовий ідентифікатор: 6707.

Відповідно до умов кредитного договору кредитор надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 6 000 грн строком на 360 днів зі сплатою стандартної процентної ставки 1,5% на день.

Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для позичальника та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів), що є додатком №1 до договору.

Відповідно до підписаного 30.07.2024 паспорту споживчого кредиту сторони погодили основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача серед основних: тип кредиту: кредит; сума/ліміт кредиту: 6000 грн.; строк кредитування: 360 дні; мета отримання кредиту: на споживчі (особисті) потреби; спосіб та строк надання кредиту: безготівково; стандартна процентна ставка складає 1,5% (річних); загальні витрати за кредитом 32 400 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту: 38 400 грн.

Кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Виконання кредитором обов`язку щодо надання грошових коштів у розмірі 6 000 грн підтверджується відповідною квитанцією до платіжної інструкції №19934-1354-127481217 від 30.07.2024 та повідомленням ТОВ «ФК «Контрактовий дім» №7/7049 від 20.01.2025.

Відповідно до розрахунків заборгованості наявних в матеріалах справи, ОСОБА_1 має заборгованість у сумі 24 858,60 грн., з яких 6 000,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 15 840,00 грн - сума заборгованості за відсотками, 2 745,60 грн пеня за кожен день прострочення повернення позики.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем борг взагалі не погашався, відсотки нараховані позивачем відповідають умовам договору. Договір позики між сторонами було укладено 30.07.2024, тобто під час дії воєнного стану в Україні, який триває і донині, тому неустойка за прострочення погашення позики підлягає списанню кредитодавцем.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, колегія суддів враховує наступне.

За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Встановлено, що 30 липня 2024 року між ТОВ «Іннова Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання грошових коштів у позику №.

Вказаний договір позики підписаний ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 6707.

На підтвердження позовних вимог ТОВ «Іннова Фінанс» надало суду копію зазначеного вище договору про надання грошових коштів у позику № від 30.07.2024.

Відтак, з врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного договору про надання грошових коштів у позику № між відповідачем та ТОВ «Іннова Фінанс».

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору про надання грошових коштів у позику. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Відповідно до розрахунків заборгованості наявних в матеріалах справи, ОСОБА_1 має заборгованість у сумі 24 858,60 грн., з яких 6 000,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 15 840,00 грн - сума заборгованості за відсотками, 2 745,60 грн пеня за кожен день прострочення повернення позики.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення ОСОБА_1 отриманих в позику коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на її картковий рахунок, вказаний у договорі або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за договором про надання грошових коштів у позику № від 30.07.2024, а тому з неї на користь ТОВ «Іннова Фінанс» слід стягнути заборгованість за наданим тілом кредиту в сумі 6000 грн.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

В силу положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

У справі, що переглядається встановлено, що згідно умов кредитного договору, кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту 6000 грн.; дата надання кредиту 30.07.2024; строк кредитування - 360 днів; дата повернення кредиту 25.07.2025; стандартна % ставка 1,5% в день.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отримання відповідачем кредитних коштів в розмірі 6000 грн підтверджується квитанцією до платіжної інструкції №19934-1354-127481217 від 30.07.2024 та повідомленням ТОВ «ФК «Контрактовий дім» №7/7049 від 20.01.2025.

Доказів того, що на картку НОМЕР_1 не було перераховано суму у розмірі 6000 грн відповідачем не надано.

Також відповідач не надав ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду виписки по зазначеному картковому рахунку за спірні періоди на підтвердження факту незарахування кредитних коштів на її рахунок, враховуючи, що ТОВ «Іннова Фінанс» не є банківською установою. Тобто ОСОБА_1 не була позбавлена можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеною обставину отримання відповідачем грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним кредитним договором і взяті на себе зобов`язання останньою не виконано, у передбачені в договорі строки грошові кошти та нараховані відсотки не повернула, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Кредитодавець виконав своє зобов`язання за кредитним договором та надав відповідачу кредитні кошти згідно умов кредитного договору.

Відповідно до розрахунків заборгованості наявних в матеріалах справи, ОСОБА_1 має заборгованість по відсоткам у сумі 15 840,00 грн., що нарахована за період з 30.07.2024 по 22.01.2025, тобто за 176 днів.

Відтак, заборгованість по процентам нарахована в межах строку дії кредитного договору.

Відповідачем не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості.

Колегія суддів перевірила наданий ТОВ «Іннова Фінанс» розрахунок заборгованості за кредитним договором та вважає, що заявлена позивачем сума боргу за кредитним договором у розмірі 21 840,00 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 6000 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 15 840,00 грн є обґрунтованою та доведеною.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору.

Також не може бути підставою для відмови у позові те, що подані ТОВ «Іннова Фінанс» докази на підтвердження суми боргу не є документами первинного бухгалтерського обліку.

Оскільки товариство не є банківською установою, то, відповідно, позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може.

При цьому, чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 допустила неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка добровільно останньою не сплачується.

Отже, позовні вимоги ТОВ «Іннова Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 21 840,00 грн є доведеними та обґрунтованими належними доказами у справі.

Відтак, суд першої інстанції зробив правильні висновки з установлених обставин, а також правильно застосував чинні норми закону, які регулюють спірні правовідносини.

Суд першої інстанції правильно визначив розмір заборгованості за кредитним договором. Цей розмір відповідачем не спростований.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що до апеляційної скарги ОСОБА_1 долучено копію посвідчення (категорії 1) особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Враховуючи, що ОСОБА_1 у даній справі є відповідачем, відтак, на апелянта вищенаведені норми закону не поширюються, тому суд першої інстанції правомірно стягнув з останньої на користь ТОВ «Іннова Фінанс» судовий збір за подання позову.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є безпідставними.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 16 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді