Справа № 307/4999/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 жовтня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Єлісєєв Дмитро Олексійович, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 травня 2025 року, повний текст якого складено 30 травня 2025 року, ухвалене суддею Бряник М.М., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб: служби у справах сім`ї та дітей Гатненської територіальної громади, виконавчого комітету Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про позбавлення батьківських прав

встановив:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третіх осіб: служби у справах сім`ї та дітей Гатненської територіальної громади, виконавчого комітету Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_2 про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивує тим, що 26.01.1995, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , було укладено шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Ганичівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, про що було видано свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 від 11.02.2009 та зроблено відповідний актовий запис №6.

09.07.2013, позивач змінив прізвище та ім`я « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серія НОМЕР_2 від 09.07.2013, зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції у Закарпатській області, зроблено відповідний актовий запис №61.

Від шлюбу у сторін народилася спільна дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , свідоцтво про народження Серія НОМЕР_3 від 20.08.2008, яке зареєстроване Виконавчим комітетом Ганичівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, про що зроблено відповідний актовий запис за №53.

ОСОБА_5 , постійно проживає разом з батьком, ОСОБА_1 , за однією адресою, а саме: АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 , перебуває на повному утриманні батька. Мати, ОСОБА_2 , не проживає з донькою та не виконує свої батьківські обов`язки стосовно доньки. Батьком ОСОБА_1 , створено задовільні умови проживання з дотриманням санітарно-гігієнічних норм, задля належного розвитку дитини, ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 займається належним вихованням доньки, приділяє увагу фізичному та психологічному здоров`ю доньки, а також створює всі належні умови для здобуття повної загальної середньої освіти доньки. Мати, ОСОБА_2 взагалі не спілкується з донькою, не бажає проводити час з донькою та умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, щодо виховання дитини, здобуття нею повної загальної середньої освіти доньки.

Відповідачка взагалі не відвідує дитину у навчальному закладі, а саме Гатненському ліцеї Гатненської сільської ради, не відвідує батьківські збори, загальні масові заходи, жодного разу не спілкувалася з адміністрацією ліцею. Не піклується про фізичний і духовний розвиток, не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».

Стверджує, що поведінка ОСОБА_2 , свідчить про те, що маючи можливість спілкуватися з дочкою, мати свідомо і умисно нехтує батьківськими обов`язками та не дбає про свою дочку, тобто вона ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

У зв`язку з вищезазначеним, ОСОБА_1 просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 травня 2025 року, повний текст якого складено 30 травня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав не є всебічним, об`єктивним щодо суттєвих обставин, які пов`язуються з позбавленням відповідачки батьківських прав щодо доньки. Висновок відображає по суті однобічну позицію, яку представив позивач, та в ньому не враховано обставин того, що сторони ще залишаються перебувати у зареєстрованому шлюбі , а також відсутність будь-яких доказів щодо умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків в тому числі матеріального утримання дитини. Також не врахованого того, що мати проживає окремо від дитини не є ухиленням від виконання нею батьківських обов`язків, і попри те, що наведені у висновку факти та обставини самі по собі мали місце, вони не оцінювалися в контексті дійсних взаємовідносин матері та дитини та реальних дій (бездіяльності, поведінки) матері, тоді як ці обставини впливають на суть, мають істотне значення для правильного, законного і обґрунтованого висновку з чутливого сімейного питання.

Не активність або певна бездіяльність ОСОБА_2 , як матері з урахуванням наведеного вище, є недостатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав матері щодо дитини, є крайнім заходом впливу, на неї як на особу, яка не виконує батьківських обов`язків, і така вимога не була доведена в належний процесуальний спосіб. На думку суду, з урахуванням встановленого в справі та за наявних умов позбавлення матері батьківських прав щодо доньки наразі суперечило б інтересам дитини, було б передчасним, оскільки можливість належного врегулювання сторонами своїх відносин, пов`язаних із виконанням батьківських обов`язків, не можна вважати втраченою. Так само не є втраченою можливість врегулювання й інших питань, що стосуються інтересів спільної дитини сторін.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Єлісеєв Д.О., подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове яким позовні вимоги задовольнити.

Вважає рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що відповідачка свідомо не виконує своїх батьківських обов`язків, не приймає участь у вихованні доньки та не бажає спілкуватись з нею. Покладення контролю на орган опіки та піклування жодним чином не покращить відношення матері до доньки, якщо до даного часу мати взагалі не спілкується з дитиною та умисно ухиляється щодо виконання нею своїх батьківських обов`язків, то таке ставлення матері не зміниться протягом часу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційним судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 виданого 20.08.2008 року виконкомом Ганичівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області України, сторони являються батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.18).

З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 виданого 11.02.2009 виконкомом Ганичівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області Україна вбачається, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ( ОСОБА_1 ) перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.19).

Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 виданого 09.07.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції у Закарпатській області вбачається, що позивачем змінено власне ім`я та прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » (а.с.10).

З характеристики виданої директором Гатненського ліцею Гатненської сільської ради М.Ганзя ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_7 зарекомендувала себе як дисциплінована, працелюбна, уважна учениця. Належну увагу вихованню дитини приділяє тільки батько, який цікавиться навчанням та поведінкою дитини, систематично відвідує батьківські збори. Мама не виявляє зацікавленості щодо навчання дитини, жодного разу не приходила до школи та не телефонувала класному керівнику (а.с.16).

З довідки про фактичне місце проживання №2432 від 05.06.2024 виданої Центром надання адміністративних послуг Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17).

З акта обстеження умов проживання від 14.10.2024 складеного спеціалістом та начальником відділу служби у справах дітей та сім`ї Гатненської сільської ради вбачається, що умови проживання задовільні, санітарно-гігієнічні норми дотримано, стосунки в сім`ї доброзичливі. Дитина проживає разом з батьком та бабусею (а.с.20).

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про зміну імені виданого Хаджибейським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного Міжрегіонаьного управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №2 від 19.03.2025 вбачається, що 11.09.2009 позивачем змінено власне ім`я та прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_3 » (а.с.127-128).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області від 30.01.2025 №1/6, орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції вважав за недоцільне позбавити відповідачку батьківських прав щодо доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З таким висновком суду, колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та / або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

В оцінці обставин справи суд має виходити з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) за таких самих правовідносин Верховний Суд застосував системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та враховуючи, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, виснував, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом, посилався на те, що відповідачка не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться дитиною, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини.

Наполягаючи на позбавленні відповідачки батьківських прав, ОСОБА_1 не вказав, у чому ж полягає доцільність і необхідність такого рішення для доньки, яким чином позбавлення батьківських прав матері сприятиме захисту інтересів доньки.

Враховуючи, що позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до доньки батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне (свідоме) ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків, приймаючи до уваги те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою та крайнім заходом впливу на батьків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Такий висновок відповідатиме якнайкращим інтересам неповнолітньої ОСОБА_5 з огляду на необхідність забезпечення її прав на спілкування та збереження зав`язків з обома батьками.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Зважуючи на викладене та керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Єлісєєв Дмитро Олексійович, залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 травня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: