ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року м.Суми

Справа №583/4502/23

Номер провадження 22-ц/816/165/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.

у присутності :

представника позивача Міністерства юстиції України Голуб Вікторії Володимирівни ,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Собини Павла Миколайовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Собиною Павлом Миколайовичем,

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 квітня 2024 року в складі судді Ярошенко Т.О., ухвалене в м. Охтирка Сумської області, повний текст рішення виготовлено 24 квітня 2024 року,

в цивільній справі за позовом Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , Комуністичної партії України про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року Міністерство юстиції України (Мін`юст) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Комуністичної партії України (далі КПУ) про визнання договору дарування недійсним.

Свої вимоги мотивував тим, що у 2014 році Мін`юст звернувся до суду з позовом про заборону діяльності КПУ у зв`язку з порушенням партією ст. 5 Закону України «Про політичні партії в Україні», чинної на момент подання позовної заяви. Вказана справа розглядалася понад 8 років та рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2022 року, яке набрало законної сили, позов було задоволено: заборонено діяльність КПУ; передано майно, кошти та інші активи партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.

У ході виконання рішення суду позивачем було встановлено, що після відкриття 11 липня 2014 року судом провадження в адміністративній справі КПУ було відчужено ОСОБА_1 квартиру загальною площею 37,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 01 вересня 2014 року № 1201, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Ковальчук В.М. (далі приватний нотаріус Ковальчук В.М.).

Зазначає, що ОСОБА_1 була представником Охтирської міської організації КПУ та займала посаду у її керівних органах, тобто є особою безпосередньо пов`язаною з КПУ. Тому вважає, що сторони оспорюваного договору були обізнаними, що такий договір не буде виконаний, що він має інші цілі, ніж передбачено цим договором, тобто між сторонами укладено фіктивний правочин, який спрямований не на реальне настання наслідків договору дарування, а має на меті уникнення передачі майна у державну власність, тобто уникнення застосування наслідків заборони діяльності КПУ.

Посилаючись на вказані обставини, просить:

1.Визнати недійсним договір дарування квартири загальною площею 37,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 02, укладений 01 вересня 2014 року між КПУ та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Ковальчук В.М. та зареєстрований за № 1201;

2.Скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 02.

Судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 квітня 2024 року позовні вимоги Мін`юсту задоволено повністю.

Визнано недійсним договір дарування квартири загальною площею 37,3 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 02, укладений 01 вересня 2014 року між КПУ та ОСОБА_1 , посвідчений нотаріусом Ковальчук В.М. та зареєстрований за № 1201.

Скасовано державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 02.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Собину П.М. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення та відмовити в задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що позиція суду щодо наявності спільного умислу відповідачки з КПУ використати правочин з укладення договору дарування виключно з метою уникнення звернення стягнення на майно КПУ внаслідок заборони діяльності партії за рішенням суду є необґрунтованою, адже станом на 2014 рік не існувало закону та порядку звернення стягнення майна на користь держави у зв`язку із забороною партії. Відповідно, станом на день укладення договору дарування, у відповідачки були відсутні будь-які передумови загрози звернення стягнення на майно КПУ, оскільки станом на 01 вересня 2014 року Закон України «Про політичні партії в Україні» не передбачав, у разі заборони партії, перехід майна у власність держави.

Вважає, що суд порушив ст. 58 Конституції України, допустивши зворотну дію в часі Закону України «Про політичні партії в Україні», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони політичних партій» від 03 травня 2022 року.

Не погоджується з тим, що Мін`юст у даних спірних правовідносинах виступає кредитором.

Вважає, що суд неповно встановив обставини справи, а саме обставини життя відповідачки за 2014 рік до моменту укладення договору дарування, не надав їм оцінку у сукупності та фактично позбавив відповідачку житла без будь-яких правових підстав.

Не погоджується з висновком суду, що позивач звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності.

На думку сторони відповідачки, має місце використання судом подвійних стандартів. В рішенні суд стверджує, що відповідачка була обізнана про відкриття провадження у справі № 826/9751/14 від 11 липня 2014 року. Водночас не надав оцінки тому, що Мін`юст був обізнаний про перелік майна, що належало КПУ станом на 2014 рік, так як політичні партії України звітували кожного року про наявність майна та інших актівів. Тобто Мін`юст був обізнаний ще в 2015 році про відчуження спірної квартири. Суд не надав оцінку тому факту, чому Мін`юст не звернувся із заявою про забезпечення позову під час подання позову про заборону КПУ в липні 2014 року.

21 жовтня 2025 року представник апелянта звернувся до суду із клопотанням і просив при відмові в задоволенні позовних вимог МЮ України до відповідачів у справі винести рішення яким скасувати заходи забезпечення позову накладені ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 29 серпня 2023 року по справі № 583/4196/23.

Від Мін`юсту надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вважає, що станом на момент укладення оспорюваного договору його сторони могли передбачити, що у разі ухвалення рішення про заборону діяльності партії відбудеться припинення її діяльності, розпуск керівних органів та її обласних організацій, відповідно керівні органи будуть позбавлені можливості вільно розпоряджатися своїм майном, а управління справами забороненої політичної партії перейде до ліквідатора (ліквідаційної комісії), майно юридичної особи, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, не буде передано учасникам юридичної особи, оскільки членство в політичній партії припинено.

Стосовно права Мін`юсту на звернення до суду із вказаним позовом зазначає, що саме на вказане міністерство покладені повноваження щодо вжиття заходів по розшуку майна КПУ, тому Мін`юст є заінтересованою особою у спірних правовідносинах, оскільки звернення до суду з даним позовом спрямоване на повернення майна у власність КПУ з метою подальшого його передання у власність держави.

Доводи представника відповідачки про її необізнаність про розгляд справи № 826/9451/14 вважає сумнівними з огляду на те, що ОСОБА_1 , будучи у складі керівних органів партії, не могла не знати про відкриття провадження у справі про заборону КПУ.

Стосовно тверджень сторони відповідачки щодо спливу строку позовної давності зазначає, що в 2014 році у Мін`юсту були відсутні підстави отримувати інформацію у вигляді витягу чи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо майна КПУ. Доказів звітування КПУ перед Мін`юстом щодо переліку належного їй майна матеріали справи не містять.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у 2014 році Мін`юст звернувся до суду з позовом про заборону діяльності КПУ через порушення партією ст. 5 Закону України «Про політичні партії в Україні», чинної на момент подання позовної заяви.

11 липня 2014 року Окружний адміністративний суд м. Києва відкрив провадження у справі № 826/9751/14 за позовом Мін`юста та Державної реєстраційної служби України до КПУ про заборону діяльності політичної партії.

Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2022 року у справі №826/9751/14, яке набрало законної сили, задоволено адміністративний позов Мін`юсту та Державної реєстраційної служби України до КПУ, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служби безпеки України, Всеукраїнського об`єднання «Свобода», Радикальної партії Олега Ляшка, Громадської організації «Воля-Громада-Козацтво», Української республіканської партії, ОСОБА_2 , за участю Офісу Генерального прокурор. Заборонено діяльність КПУ, передано майно, кошти та інші активи КПУ, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.

30 квітня 2007 року ОСОБА_3 було обрано першим секретарем Охтирської міської організації КПУ (а.с. 22 24, Т.1).

З постанови бюро Сумського обласного комітету КПУ від 17 вересня 2015 року вбачається, що у зв`язку з призупиненням членства в КПУ ОСОБА_1 звільнено від обов`язків першого секретаря Охтирського міськкому КПУ (а.с. 25, Т. 1).

28 листопада 2015 року ОСОБА_1 знову обрано першим секретарем Охтирської міської організації КПУ (а.с. 27, Т. 1).

Згідно протоколу засідання комітету Охтирської міської організації КПУ від 15 серпня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади першого секретаря комітету Охтирської міської організації КПУ та, крім того, уповноважено її представляти юридичну особу Охтирську міську організацію КПУ для здійснення реєстраційних дій (а.с. 28-29, Т. 1).

З протоколу засідання Центрального Комітету КПУ від 29 червня 2021 року вбачається, що було вирішено припинити діяльність Охтирської міської організації КПУ шляхом ліквідації (а.с.31-33, Т. 1). Відповідно до реєстру членів Пленуму центрального комітету КПУ ОСОБА_1 була представником від Сумської області (а.с. 34-41, Т. 1).

З постанови Президії Центрального Комітету КПУ від 14 серпня 2014 року «Про відчуження нерухомого майна КПУ у Сумській області» вбачається, що вирішено відчужити шляхом дарування наступні об`єкти нерухомості, які є власністю КПУ, зокрема нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 (а.с.121, Т. 1).

Згідно звіту про оцінку майна (скорочений) вартість квартири за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 01 вересня 2014 року становить 46 216 грн (а.с.142, Т. 1).

22 серпня 2014 року КПУ в особі Симоненка П.М. уповноважила ОСОБА_4 бути представником КПУ в нотаріальній конторі, приватного нотаріуса, реєстраційній службі, органах БТІ, органах місцевого самоврядування, а також усіх установах, підприємствах, організаціях усіх форм власності з питань укладення та підписання від імені КПУ договорів дарування, зокрема і договору дарування на ім`я ОСОБА_1 нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 114-115, Т. 1).

01 вересня 2014 року між КПУ в особі ОСОБА_4 , що діє згідно довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Т.Ю. від 22 серпня 2014 року за № 1622, та ОСОБА_1 укладено договір дарування квартири загальною площею 37,3 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Ковальчук В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1201 (а.с. 108, Т. 1).

Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01 вересня 2014 року, відомості внесено до Реєстру приватним нотаріусом Ковальчук В.М. 01 вересня 2014 року, індексний номер рішення: 15482110 (а.с. 16-18, Т. 1).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що укладення оспорюваного договору відбулося після відкриття 11 липня 2014 року провадження у справі № 826/9751/14; набувачем стала ОСОБА_1 , яка на той час була представником Охтирської міської організації КПУ, що свідчить про пов`язаність осіб правочину та спільну реалізацію ними волевиявлення на свідоме зловживання правом на шкоду іншій особі, оскільки діючи недобросовісно та зловживаючи правами, мали спільний умисел на використання правочину з укладення договору дарування виключно з метою уникнення звернення стягнення на майно КПУ внаслідок заборони діяльності його партії за рішенням суду. За таких обставин суд кваліфікував оспорюваний правочин як такий, що не був спрямований на реальне настання ним правових наслідків, тобто як фіктивний правочин. Відповідно суд також дійшов висновку про наявність підстав про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно. Втручання у право власності відповідачки суд вважав в даному випадку пропорційним та справедливим. Крім того, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися з такими висновками місцевого суду.

В даній справі Мін`юст звернувся до суду з позовом, в якому ставив питання про визнання недійсними спірного договору.

У частині четвертій статті 58 ЦПК України встановлено, що держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Мін`юст є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мін`юст є органом держави, який наділений повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах, діяти від імені та в інтересах держави в судах України, зокрема звертатися з позовами.

За змістом статті 215 ЦК України на звернення з позовом про визнання недійсним оспорюваного правочину, а також застосування наслідків нікчемного правочину мають право сторони правочину та заінтересовані особи.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

Мінюст у цій справі звернувся до суду у вересні 2023 року.

На момент звернення Мін`юсту до суду була чинною редакція Закону України «Про політичні партії в Україні», відповідно до частини четвертої статті 21 якої у разі заборони судом політичної партії майно, кошти та інші активи політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень переходять у власність держави, про що зазначається у рішенні суду. Перехід такого майна, коштів та інших активів у власність держави забезпечує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, Законом України «Про політичні партії в Україні» визначено, що перехід майна, коштів та інших активів політичної партії у власність держави у разі заборони судом політичної партії забезпечує Мін`юст.

Ураховуючи наведене та беручи до уваги викладені у позовній заяві підстави та мету звернення з позовом - забезпечення передання спірного нерухомого майна у власність держави, апеляційний суд констатує, що держава має інтерес у спірних правовідносинах. Мін`юст є державним органом, наділеним повноваженнями на звернення до суду із цим позовом в інтересах держави як орган, на який покладено повноваження щодо вжиття заходів з розшуку майна забороненої політичної партії, складення та затвердження переліку майна політичної партії, переданого у власність держави.

Мін`юст у позовній заяві та впродовж розгляду справи, у тому числі в суді апеляційної інстанції, неодноразово звертав увагу на обставини, встановлені у рішенні Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2022 року у справі № 826/9751/14, та зазначав про антиконституційну діяльність КПУ, яка несла загрозу безпеці держави, суверенітету та територіальній цілісності держави, спрямована на незаконне захоплення державної влади. Просить визнати недійсним спірний договір з огляду на те, що відчуження спірного майна було здійснено з порушенням закону для уникнення застосування наслідків заборони діяльності партії.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 216 ЦК України визначає правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України).

Отже, якщо правочин є оспорюваним, то такий правочин визнається недійсним судом (якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом). Натомість нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, такий правочин не породжує будь-яких прав та обов`язків. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його вчинення, не потребує окремого судового рішення про визнання його недійсним. Суд констатує нікчемність правочину у межах розгляду конкретної справи та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 зроблено висновок про те, що статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про політичні партії в Україні» (тут і далі, якщо окремо не зазначено інше, - в редакції на дату укладення спірного договору) політична партія - це зареєстроване згідно з законом добровільне об`єднання громадян - прихильників певної загальнонаціональної програми суспільного розвитку, що має своєю метою сприяння формуванню і вираженню політичної волі громадян, бере участь у виборах та інших політичних заходах.

Враховуючи те, що основною метою діяльності політичних партій є сприяння формуванню та вираженню політичної волі громадян, участь у виборах та інших політичних заходах, здійснення володіння, користування та розпоряджання майном політичних партій повинно здійснюватися для досягнення зазначеної мети.

Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України «Про політичні партії в Україні» після реєстрації політична партія набуває статусу юридичної особи.

Статтею 14 Закону України «Про політичні партії в Україні» визначено, що держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно для здійснення своїх статутних завдань. Політичні партії є неприбутковими організаціями. Політичні партії для здійснення своїх статутних завдань мають право на власне рухоме і нерухоме майно, кошти, обладнання, транспорт, інші засоби, набуття яких не забороняється законами України.

Використання належного політичній партії майна (коштів) не з метою реалізації її статутних завдань суперечить приписам статті 14 Закону України «Про політичні партії в Україні». Це означає, що відчуження майна політичної партії повинно відповідати публічним цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність.

Згідно з частиною першою статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні» політичні партії припиняють свою діяльність шляхом реорганізації чи ліквідації (саморозпуску) або в разі заборони її діяльності чи анулювання реєстраційного свідоцтва в порядку, встановленому цим та іншими законами України.

Рішення про реорганізацію чи саморозпуск приймається з`їздом (конференцією) політичної партії відповідно до статуту політичної партії. Одночасно з прийняттям такого рішення з`їзд (конференція) політичної партії приймає рішення про використання майна та коштів політичної партії на статутні чи благодійні цілі (частина друга статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні»).

З наведених приписів нормативних актів слідує, що законодавство встановлює обмеження та заборони щодо розпорядження майном політичних партій. Законодавство виключає можливість розподілу майна, що належить політичній партії як неприбутковій організації, між її засновниками або учасниками (членами). Учасники політичних партій не мають майнових прав на майно політичної партії, навпаки, вони вносять обов`язкові членські внески на створення та діяльність партії. Майно політичної партії не може переходити її членам, у тому числі і у разі припинення діяльності політичної партії.

Суд першої інстанції в цій справі встановив, що обдаровувана за оспорюваним правочином ОСОБА_1 , на момент укладення спірного договору дарування, була першим секретарем Охтирського міського комітету Компартії України. Тобто майно політичної партії було безоплатно відчужено пов`язаній особі, яка була членом політичної партії та займала одну з керівних посад. Колегія суддів вважає, що передача КПУ спірного нерухомого майна в дар ОСОБА_1 свідчить про недобросовісну поведінку сторін спірного правочину. Укладення спірного договору дарування спрямоване на збереження контролю над майном політичної партії.

Вказаний договір було укладено 01 вересня 2014 року, тобто після початку провадження у справі № 826/9751/14 про заборону діяльності КПУ. Розпорядження майном КПУ не для здійснення статутної діяльності та всупереч закону обумовлено й загрозою заборони КПУ, яка існувала на момент вчинення спірного договору.

Восьмий апеляційний адміністративний суд в рішенні від 05 липня 2022 року у справі № 826/9751/14 встановив обставини, які свідчать про те, що діяльність КПУ становить реальну загрозу конституційному ладу та основним правам і свободам громадян України, а також спрямована на завдання шкоди державній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України.

Як уже зазначалося, держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно винятково для здійснення правомірної діяльності, спрямованої на реалізацію мети діяльності політичної партії, визначеної статтею 2 Закону України «Про політичні партії в Україні». Це означає, що розпорядження майном повинно відповідати цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність, яка у свою чергу не повинна суперечити приписам статті 37 Конституції України.

Спірний договір дарування укладений 01 вересня 2014 року, тобто після відкриття провадження у справі № 826/9751/14 та після настання обставин (здійснення політичною партією забороненої діяльності), які стали підставою для порушення питання про заборону КПУ.

Укладаючи спірний договір, КПУ знала про звернення Мін`юсту з позовом про заборону діяльності КПУ та усвідомлювала наслідки можливого задоволення адміністративного позову (втрата контролю над майном та іншими активами партії). Внаслідок вчинення правочину відбулося відчуження майна, призначеного для здійснення статутної діяльності політичної партії, всупереч закону, з умислом на укладення правочину з протиправною метою.

Виходячи з обставин справи, сторони спірного договору дарування усвідомлювали протиправність вчинення такого правочину і суперечність його мети публічному порядку (публічно-правовим відносинам, які визначають основи суспільного ладу держави) та свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Отже, укладаючи спірний договір дарування КПУ діяла всупереч вимогам статті 14, частини другої статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні». Як діяльність політичної партії, яка завдає шкоди державній безпеці, так і розпорядження майном політичної партії не у спосіб і не для мети, визначеної законом, є порушенням публічного порядку.

Нікчемний правочин є недійсним уже в момент свого вчинення і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто ні для кого не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

З урахуванням викладеного апеляційний суд констатує, що спірний договір є нікчемним на підставі приписів частин 1, 2 ст. 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок.

Для захисту інтересів держави Мін`юст просить визнати недійсним спірний договір та скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно.

Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то зазначає про це у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (пункт 33.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19).

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу (пункт 33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19).

З огляду на викладене вимога позову про визнання нікчемного спірного договору недійсним задоволенню не підлягає саме з підстав її невідповідності критеріям ефективності та належності способів захисту порушеного права.

Водночас відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто для ефективного захисту інтересу держави у цій справі необхідно повернути спірне нерухоме майно у власність попереднього власника, тим самим застосувавши наслідки недійсності нікчемного договору.

Саме застосування наслідків недійсності правочину (реституція) як юридичний наслідок констатації нікчемності договору є належним та ефективним способом захисту порушеного права держави в цій справі.

В силу абзаців другого, третього частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно призведе до державної реєстрації набуття прав КПУ на таке нерухоме майно.

У цій справі позивач обґрунтовує позовні вимоги інтересом держави щодо повернення спірного нерухомого майна (раніше відчуженого на користь ОСОБА_1 за безвідплатним договором) у власність КПУ задля забезпечення реалізації процедури передачі такого майна державі.

Державна реєстрація прав на майно за КПУ за наслідками скасування реєстрації права ОСОБА_1 підтверджує повернення майна попередньому власнику.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23 (провадження № 12-25гс24).

В суді першої інстанції стороною відповідача було заявлено про застосування строків позовної давності.

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Частиною третьою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Водночас вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (абзац 1 частини п`ятої статті 216 ЦК України). Заінтересована особа (не сторона нікчемного правочину) вочевидь може й не знати про існування нікчемного правочину, а також про те, що почалося виконання нікчемного правочину.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.

Отже, для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного правочину), належить застосовувати частину першу статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності в такому випадку починається з наступного дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки держава (в інтересах якої до суду звертається Мін`юст) не є стороною оспорюваного правочину, то початок перебігу позовної давності для неї визначається за правилами частини першої статті 261 ЦК України.

Отже, на Мін`юст у цій справі покладається обов`язок із доведення тієї обставини, що держава в особі уповноваженого органу не могла довідатися про спірний договір раніше, ніж фактично довідалася. Водночас відповідач не тільки не позбавлений процесуальної можливості наводити заперечення на такі доводи позивача, а й у силу принципу змагальності судового процесу має довести, що держава в особі Мін`юсту могла дізнатися про порушення своїх прав раніше.

Учасником у спірних правовідносинах є саме держава (а не її конкретний орган), яка згідно з приписами частини першої статті 167 ЦК України діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, можливість держави бути обізнаною про порушення своїх прав обмежується сферою компетенції уповноважених органів, через які вона діє у спірних правовідносинах.

З огляду на викладене об`єктивна можливість бути обізнаною про порушення своїх прав унаслідок укладення третіми особами правочину, який порушує публічний порядок, виникає у держави не в момент його вчинення, а пов`язана з моментом виявлення такого порушення конкретним повноважним органом, який має компетенцію на представництво держави у цих правовідносинах.

Спірний договір між КПУ та відповідачем було укладено 01 вересня 2014 року. 27 липня 2022 року рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/9751/14, яким заборонено діяльність КПУ, набрало законної сили, і саме з цієї дати у Мін`юсту як уповноваженого суб`єкта виникли підстави для визначення переліку майна, коштів та інших активів забороненої політичної партії. Після виявлення факту укладення спірного договору та його наслідків (переходу права власності на майно до ОСОБА_1 ) Мін`юст 07 вересня 2023 року звернувся до суду із цим позовом.

Враховуючи наведене, позивачем не пропущений строк на звернення до суду. Мін`юст після набрання рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2022 року у справі № 826/9751/14 законної сили (27 лютого 2022 року), діючи в інтересах держави у межах своїх повноважень на виконання обов`язку щодо розшуку майна політичної партії, здійснив відповідний моніторинг і у зв`язку з цим зміг дізнатись про вчинення оспорюваного правочину щодо передачі спірного нерухомого майна.

Оскільки держава в особі Мін`юсту звернулася з цим позовом до суду 07 вересня 2023 року, тобто через рік після того, як у позивача виникли підстави та об`єктивна можливість виявлення майна, коштів та інших активів забороненої політичної партії, а відповідач не довела, що держава могла дізнатися про порушення своїх прав раніше, то колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що позивач не пропустив строк звернення до суду із вказаним позовом.

Враховуюче вищезазначене, рішення суду на підставі п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вирішення вимоги позову про визнання недійсним договору дарування з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги, а в частині вирішення позову Мін`юсту про скасування державної реєстрації прав рішення необхідно змінити в частині мотивів задоволення цієї вимоги.

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України рішення суду підлягає зміні в частині розподілу судових витрат. Пропорційно до задоволеної частини позовних вимог слід стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2684 грн в дольовому порядку, тобто по 1342 грн з кожного. Крім того, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги необхідно стягнути з Мін`юсту на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3220,80 грн.

Колегія суддів вважає таким, що не підлягає задоволенню клопотання представника відповідача щодо скасування заходів забезпечення позову накладених ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29.08.2023, оскільки відповідно до вимог передбачених ч.9 ст.158 ЦПК України таке скасування заходів забезпечення позову допускається лише у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або випадку ухвалення рішення щодо повної відмови в задоволенні позову , а оскільки рішення місцевого суду скасоване лише в частині вирішення вимог позову Міністерства юстиції України про визнання недійсним договору дарування з відмовою в задоволенні цих вимог, а в частині задоволення вимоги позову Міністерства юстиції України про скасування державної реєстрації прав лише змінені мотиви задоволення цих вимог, а отже позовні вимоги задоволені частково, тому і відсутні підстави для скасування заходів забезпечення позову у даній справі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Собиною Павлом Миколайовичем, задовольнити частково.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 квітня 2024 року скасувати в частині вирішення вимог позову Міністерства юстиції України про визнання недійсним договору дарування з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 квітня 2024 року змінити в частині мотивів задоволення вимоги позову Міністерства юстиції України про скасування державної реєстрації прав та в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 та Комуністичної партії України на користь Міністерства юстиції України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2684 гривні 00 копійок в дольовому порядку, тобто по 1342 гривні 00 копійок з кожного.

Стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3220 гривень 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 22 жовтня 2025 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов