Справа № 450/856/24 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1813/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю представника позивачів Іванова О.О., представника відповідача Булгакової Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвоката Іванова Олега Олександровича на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 травня 2025 року в складі судді Мусієвського В.Є. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СГП «Львівське» про усунення перешкод та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У лютому 2024 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до відповідача ТОВ «СГП «Львівське» про усунення перешкод та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 . Після його смерті діти померлого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадковим майном є земельна ділянка площею 2,7814 га, кадастровий номер :02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області, яка поділена між спадкоємцями порівну по 1/4 частині такої.

ОСОБА_5 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті належну останньому 1/4 частини вказаної вище земельної ділянки успадкували дружинна ОСОБА_4 та малолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Від нотаріуса позивачам стало відомо, що земельна ділянка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ТОВ «СГП «Львівське» за договором оренди землі від 26 жовтня 2018 року строком на 25 років.

26.05.2023 ОСОБА_3 звернувся до ВП № 3 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області із заявою про вчинення злочинів, а саме щодо підробки договору, відомості про що 29.05.2023 року внесено в ЄРДР та розпочато кримінальне провадження № 0000030 за ч. 1 ст. 358 КК України.

Звертали увагу, що за життя ОСОБА_6 12.09.2017 року встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново, а оскільки батько майже не ходив, погано бачив, останній не міг розписуватися у документах.

Зазначили, що в межах кримінального провадження проведено почеркознавчу експертизу та згідно висновку експерта № СЕ-19/114-24/133-ПЧ від 09.01.2024 встановлено, що два підписи від імені ОСОБА_6 в графах «Орендодавець» та «Передав» на 4-й сторінці договору оренди землі, а саме земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0055, від 26.10.2018, виконані не ОСОБА_6 , а іншою особою. Встановити особу, що підробила підпис ОСОБА_6 , не вдалось за можливе, а досудове розслідування триває по даний час.

ОСОБА_6 нічого за спірним договором від ТОВ «СГП «Львівське» не отримував, як і відповідач від ОСОБА_6 , оскільки підпис у договорі виконаний не ним.

З врахуванням заяви про зміну предмета спору, просили усунути перешкоди у користуванні належним їм майном, зобов`язавши ТОВ «СГП «Львівське» повернути земельну ділянку площею 2,7814 га, кадастровий номер :02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СГП «Львівське» про усунення перешкод та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвокат Іванова Олег Олександрович, вважає, що рішення ухвалене за неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, обставини визнані судом встановленими недоведені, а тому рішення суду є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Звертає увагу, що обґрунтовуючи судове рішення, суд першої інстанції зазначив, що як вбачається із заяви ОСОБА_7 , яка долучена стороною відповідача, остання звернулась до ТОВ «СГП «Львівське» із проханням виплатити за 2019 рік грошові кошти за оренду земельної ділянки, якій згідно відомостей на виплату грошей № 59 від 20 листопада 2019 року, здійснено виплату у розмірі 2064 грн. 19 коп.

У цьому випадку суд не перевірив, яке значення має ця заява для встановлення фактів та наданні їм юридичної оцінки. ОСОБА_7 була дружиною орендодавця ОСОБА_6 , однак не була стороною договору оренди землі, ОСОБА_6 ніколи її не уповноважував на будь які дії від свого імені з приводу оренди землі.

Також, ОСОБА_7 не є учасником цивільної справи № 450/856/24 та не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 .

Отже долучена відповідачем заява не має у цивільній справі ніякого доказового значення.

Окрім того, достовірно встановлено та не оспорювалося сторонами у справі, що земельна ділянка площею 2,7814 га, кадастровий номер :02:000:0055 належала ОСОБА_6 у порядку спадкування, відтак викладене у вищевказаній заяві ОСОБА_7 у заяві, можливо стосується якоїсь іншої земельної ділянки.

Щодо відомостей на виплату грошей № 5294 від 07.03.2023 звертає увагу, що ці відомості стосуються періоду часу, коли спадкоємцям померлого ОСОБА_6 не було достовірно відомо про укладення чи не укладення ним договору оренди землі.

ОСОБА_3 звернувся до правоохоронних органів про підробку договору 29.05.23, а інформація про те, що підпис від імені ОСОБА_6 на договорі оренди поставлено не ним, стало відомо лише згідно висновку експерта від 09.01.24.

На думку апелянта, не може бути застосована до правовідносин у справі правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 26 жовтня 2022 року (справа № 227/3760/19-ц,), оскільки відповідачем не надані суду докази, що за життя ОСОБА_6 виконував договір.

Також, обґрунтовуючи відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції покликається на неналежний спосіб захисту, обраний позивачами та наводить правові позиції Верховного Суду.

Проте, на переконання апелянта, це не відповідає нормам законодавства та правовим позиціям Верховного Суду, оскільки належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

Покликається на правову позицію, яку висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 січні 2025 року у справі №446/478/19, де у п. 94 зазначена, що віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право.

Враховуючи наведене, просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 травня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу від 20 червня 2025 року представник відповідача ТОВ «СГП «Львівське» покликається на те, що оскаржуване судове рішенні суд першої інстанції ухвалив з дотримання вимог матеріального та процесуального права, тому просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 травня 2025 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів ОСОБА_8 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_9 на заперечення таких, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що належним способом захисту прав орендодавців, які у даних спірних правовідносинах вважають, що зареєстроване право оренди відсутнє, є їх вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

Відтак, за висновком суду, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні належним позивачам майном, зобов`язавши відповідача повернути земельну ділянку, не є належним способом захисту порушеного права за неукладеним правочином.

Взявши до уваги встановлені обставини справи та враховуючи норми законодавства, що регулюють наявні між сторонами спірні правовідносини, суд прийшов висновку про те, що обставини, якими позивачі мотивували свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких необхідно відмовити.

Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що 26 жовтня 2018 року між ОСОБА_6 , як орендодавцем, та ТОВ «СГП «Львівське», як орендарем, складено договір оренди земельної ділянки площею 2,7814 га, кадастровий номер :02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області, на строк 25 років.

15 січня 2019 року державним реєстратором Радехівської районної державної адміністрації Львівської області Ковалишин Л.В. внесено запис про право ТОВ «СГП «Львівське» оренди земельної ділянки площею 2,7814 га, кадастровий номер :02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області із строком дії до 26 жовтня 2043 року. Запис проведено на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного 26 жовтня 2018 року між ОСОБА_6 та ТОВ «СГП «Львівське».

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після його смерті, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_5 звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

12 серпня 2020 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Бризіцькою Г.П. видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом серії НОР № 543365, зареєстроване в реєстрі за № 581, на 1/4 частину земельної ділянки площею 2,7814 га, кадастровий номер :02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області.

Крім цього, іншими спадкоємцями, які прийняли спадщину в рівних частках, а саме по 1/4 частки, є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 05 травня 2022 року Зубрянським старостинським округом Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області, встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

08 березня 2023 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Бризіцькою Г.П. видано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом серії НСК № 129609, зареєстроване в реєстрі за № 104, серії НОМЕР_2 , на 1/4 частину земельної ділянки площею 2,7814 га, кадастровий номер :02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області, в рівних частках, а саме по 1/8 частки такої.

Як встановлено із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 367020738 від 22 лютого 2024 року, земельна ділянка площею 2,7814 га, кадастровий номер :02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області, перебуває у спільній частковій власності та належить ОСОБА_5 у розмірі 1/8 частки, ОСОБА_4 у розмірі 1/8 частки, ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки, ОСОБА_1 у розмірі 1/4 частки, ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частки.

26.05.2023 ОСОБА_3 звернувся до ВП № 3 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області із заявою про вчинення злочинів, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 358, ч. 1 ст. 366 КК України.

Витягом з ЄРДР від 06 червня 2023 року стверджується, що відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 358 КК України, 29 травня 2023 року внесли до реєстру за № 0000030.

З долученого до матеріалів справи висновку експерта № СЕ- 19/114-24/133-ПЧ від 09.01.2024 року встановлено, що два підписи від імені ОСОБА_6 в графах «Орендодавець» та «Передав» на 4-й сторінці договору оренди землі, а саме земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0055, від 26.10.2018 року, виконані не ОСОБА_6 , а іншою особою.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі стверджували, що оспорюваний договір оренди від 26 жовтня 2018 року спадкодавець ОСОБА_6 не підписував та його волевиявлення на укладення такого договору не було, тому такий договір оренди землі необхідно визнати недійсним.

В подальшому, 07 серпня 2024 року позивачі, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, подали заяву про зміну предмету позову, просили суд усунути перешкоди у користуванні належним їм майном, зобов`язавши ТзОВ «СГП «Львівське» повернути земельну ділянку площею 2,7814 га, кадастровий номер :02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

В свою чергу, за частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж, якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У постановах від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та від 26 жовтня 2022 року у справі № 2227/3760/19-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про повернення таких земельних ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду, зокрема, від 23 вересня 2020 року у справі № 396/1857/16, від 11 листопада 2020 року у справі № 598/538/19 (провадження № 61-9846св20) та від 14 грудня 2022 року у справі № 394/85/21-ц (провадження № 61-9582св22).

Заперечуючи позовні вимоги, сторона відповідача у відзиві на позовну заяву, а також у відзиві на апеляційну скаргу покликається на те, що позивачі приймали від відповідача виконання умов договору оренди землі від 26 жовтня 2018 року впродовж багатьох років, отримуючи орендну плату. Однак, на даний час демонструють недобросовісну поведінку, оскільки не змогли розірвати вказаний вище договір за згодою сторін.

Звертає увагу, що відповідно до п. 40 договору, право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи-орендаря, засудження або обмеження її дієздатності за рішенням суду переходить до спадкоємців або інших законних представників орендодавця.

З огляду на те, що відповідач не знав хто саме успадкував земельну ділянку, грошові виплати за договором не здійснювались. 07 березня 2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до відповідача з метою отримання грошового розрахунку за договором, внаслідок чого, згідно відомості на виплату грошей № 5294 від 07.03.2023 року, він отримав орендну плату за 2020 2022 роки у загальному розмірі 9235 грн. Таким чином, поведінка позивачів є недобросовісною, оскільки впродовж декількох років сім`я ОСОБА_10 приймала від відповідача виконання договору, однак з невідомих причин у спадкоємців виникло бажання розірвати договір.

Погоджуються із висновком суду першої інстанції, який приймаючи своє рішення, дійшов до обґрунтованих висновків щодо необхідності застосування у цих правовідносинах такого способу захисту як визнання відсутнім права оренди.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до заяви ОСОБА_7 , яка долучена стороною відповідача, остання звернулась до ТзОВ «СГП «Львівське» із проханням виплатити за 2019 рік грошові кошти за оренду земельної ділянки, якій згідно відомостей на виплату грошей № 59 від 20 листопада 2019 року проведено виплату у розмірі 2064 грн. 19 коп.

Крім цього, з відомостей на виплату грошей № 5294 від 07.03.2023 вбачається, що ОСОБА_3 здійснено виплату орендної плати за 2020 2022 роки у загальному розмірі 9235 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що усталеним у судовій практиці незалежно від виду судочинства та категорії справи є підхід, згідно з яким висновки щодо застосування норм судовою палатою касаційного суду мають перевагу над висновками колегії суддів; висновки об`єднаної палати касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати та колегії суддів касаційного суду.

Серед доводів апеляційної скарги, сторона позивача покликається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22.01.2025 року у справі № 446/478/19, що належним способом захисту прав позивачів є віндикаційний позов.

Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц, подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Під судовим рішенням в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Зважаючи на аналіз постанови Верховного Суду від 22.01.2025 року у справі №446/478/19 та фактичні обставини у даній справі, предмет, зміст і підстави обох позовів є відмінними, оскільки у справі, яка переглядається апеляційним судом, відповідач не набув право власності на земельну ділянку, передану за договором оренди, при цьому, у постанові Верховного Суду, на яку покликаються позивачі, відсутні договірні відносини між сторонами щодо оренди земельної ділянки, не досліджувалося питання щодо наявності/відсутності підпису орендодавця.

Крім цього, у справі № 450/856/24 позивачі звернулися до суду з негаторним, а не віндикаційним позовом, що також підтверджує нерелевантність застосованої позивачами судової практики щодо належного способу захисту у цій справі.

Натомість, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 02.06.2025 року у справі № 144/1440/22, Верховний Суду виснував, що як Велика Палата Верховного Суду, так і Об`єднана палата послідовно дотримуються підходу, що належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду), є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. При цьому судове рішення про визнання відсутнім права оренди є підставою для державної реєстрації припинення права оренди. Будь-яке інше судове рішення (про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку) за змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є підставою для державної реєстрації припинення права оренди.

В справі № 144/1440/22 позивачка просила усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом зобов`язання відповідача повернути земельні ділянки. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що 01 квітня 2011 року між сторонами без її відома, укладено договори оренди вказаних земельних ділянок, які вона не підписувала. На підставі цих договорів відповідач зареєстрував за собою право оренди цих земельних ділянок.

Суди на підставі висновку експерта за результатами почеркознавчої експертизи встановили, що позивачка договори оренди землі не підписувала, тобто, не виявила свою волю на їх вчинення, а тому такі договори є неукладеними і земельні ділянки перебувають у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав.

Суд першої інстанції, застосувавши висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, обґрунтовано вказав, що позивачка вимог про визнання відсутнім права оренди не заявляла, тому у задоволенні позову належить відмовити, зважаючи обрання позивачем неналежного способу захисту.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Надаючи правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що 26.05.2023 ОСОБА_3 звернувся до ВП № 3 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області із заявою про вчинення злочинів, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 358, ч. 1 ст. 366 КК України.

Витягом з ЄРДР від 06 червня 2023 року стверджується, що відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 358 КК України, 29 травня 2023 року внесли до реєстру за № 0000030.

З долученого до матеріалів справи висновку експерта № СЕ- 19/114-24/133-ПЧ від 09.01.2024 встановлено, що два підписи від імені ОСОБА_6 в графах «Орендодавець» та «Передав» на 4-й сторінці договору оренди землі, а саме земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0055, від 26.10.2018 року, виконані не ОСОБА_6 , а іншою особою.

Беручи до уваги те, що належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди, однак звертаючись із даним позовом, позивачі, з врахуванням заяви про зміну предмета позову, просили усунути перешкоди у користуванні належним їм майном, зобов`язавши ТОВ «СГП «Львівське» повернути земельну ділянку площею 2,7814 га, кадастровий номер :02:000:0055, що не є належним способом захисту порушеного права за неукладеним правочином, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з обранням позивачами неналежного способу захисту своїх прав.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга на рішення задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу предстаника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвоката Іванова Олега Олександровича - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 08 жовтня 2025 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк