Справа № 157/1113/25 Головуючий у 1 інстанції: Ходачинський Р. О.
Провадження № 22-ц/802/937/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача Карпік В. Ф.,

розглянувши в місті Луцьку у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», Приватного акціонерного товариства «Волиньобленерго» про усунення перешкод у користуванні житлом та зобов`язання надати комунальні послуги, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Волиньобленерго» на ухвалу Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 07 липня 2025 року про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Газорозподільні мережі України», ПАТ «Волиньобленерго» про усунення перешкод у користуванні житлом та зобов`язання надати комунальні послуги.

03 липня 2025 року позивачем подано заяву про забезпечення позову, на обґрунтування якої він вказував, що з метою забезпечення життя та здоров`я неповнолітньої дитини з бронхіальною астмою та забезпечення можливості виконання в майбутньому рішення суду, просить суд забезпечити позов шляхом зобов`язання ТОВ «Газорозподільні мережі України» та ПАТ «Волиньобленерго тимчасово, на період розгляду справи, здійснення технічного підключення газу- та електропостачання протягом 3-х днів з набрання ухвалою суду законної сили, укладення тимчасової угоди про надання послуг між ним та відповідачами та забезпечення мінімально необхідного постачання електроенергії для медичного обладнання та газу для опалення.

Ухвалою Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 07 липня 2025 року заяву задоволено частково.

Зобов`язано ПАТ «Волиньобленерго» укласти з ОСОБА_1 тимчасову угоду про надання послуг з електропостачання житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на період розгляду цивільної справи № 157/1113/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Газорозподільні мережі України», ПрАТ «Волиньобленерго» про усунення перешкод у користуванні житлом та зобов`язання надати комунальні послуги.

Зобов`язано ПАТ «Волиньобленерго» здійснити технічне підключення електропостачання та забезпечити постачання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 , протягом трьох днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Відмовлено у задоволенні частини заявлених вимог заяви щодо газопостачання.

Не погодившись із даною ухвалою суду, ПАТ «Волиньобленерго» подало апеляційну скаргу, в якій вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою, оскільки така постановлена судом внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим порушує права і законні інтереси ПрАТ «Волиньобленерго». Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що станом на дату винесення оскаржуваної ухвали за адресою: АДРЕСА_1 договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії укладено між ПрАТ «Волиньобленерго» та ОСОБА_2 (власником будинку, яка є матір`ю позивача), на підставі заяви про приєднання до умов договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії № 524011086 від 23 травня 2025 року . Договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії є чинним, жодною зі сторін не було ініційовано його розірвання, тому примусове укладення нового договору з іншою особою є неприпустимим. Ухвала створює ситуацію правового конфлікту, яка порушує принцип юридичної визначеності, що є порушенням закону та пункту 4.27 ПРРЕЕ.

Апелянт вказує, що чинним законодавством не передбачено укладення тимчасових угод про надання послуг з електропостачання житлового будинку, як це зазначено оскаржуваною ухвалою суду від 07.07.2025. А також вважає, що зобов`язання укласти такий договір з особою, яка не є ні зареєстрованою за вказаною адресою, ні не є власником цього житла, без згоди власника суперечить закону.

Відтак, застосувавши заходи до забезпечення позову, місцевий суд не дав належної оцінки потенційним негативним наслідкам для Товариства від вжиття таких заходів, не взяв до уваги права та законні інтереси Товариства, неправомірно та необґрунтовано втрутився у господарську діяльність ліцензованого оператора системи розподілу,тим самим порушив вимоги статті 150 ЦПК України. Вважає, що вжиті судом заходи забезпечення позову не відповідають вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів споживача та товариства та за даних фактичних обставин справи є неспівмірними із заявленими вимогами, оскільки спричиняють невиправдані негативні майнові наслідки для товариства. Разом з тим, зазначає, що ПрАТ «Волиньобленерго» здійснює діяльність з розподілу газу, а тому не уповноважене вирішувати питання щодо постачання газу, отримання платежів та нарахування плати за постачання газу, яке є обов`язком ТОВ «Волиньелектрозбут», яке не залучене до участі у справі, а отже, безпідставно несе витрати за час підключення даного будинку до газопостачання за ухвалою суду.

Просить апеляційний суд скасувати ухвалу Камінь-Каширського районного суду від 07.07.2025 року та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказував, що вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою, справедливою та такою, що має бути залишена без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 , який брав участь у розгляді справи через засоби відеоконференцзв`язку, заперечив доводи апеляційної скарги та просив її відхилити.

Представник відповідача Карпік В. Ф. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що наданими доказами підтверджено необхідність забезпечення позову у вказаний спосіб, підтверджено існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення про задоволення позову.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу.

Згідно з ч.10 ст.150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Зазначене обмеження не поширюється на забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів керівника або роботодавця про застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, відмова в наданні відпустки, відсторонення від роботи чи посади, будь-яка інша форма дискримінації позивача тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України"Про запобігання корупції".

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед не може бути визначено результат розгляду справи по суті спору.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 травня

2020 року у справі № 755/15345/17-ц, від 21 квітня 2022 року у справі № 592/7729/18, від 30 серпня 2023 року у справі № 753/23090/21.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Отже, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Предметом позову у цій справі є усунення перешкод у користуванні житлом та забезпечення надання комунальних послуг як невід`ємних елементів права користування житлом, серед яких вимога зобов`язати відповідачів ТОВ «Газорозподільні мережі України» та ПрАТ «Волиньобленерго» відновити газопостачання та електропостачання, укласти договори на постачання комунальних послуг.

Разом з тим, вимогами заяви про забезпечення позову є зобов`язання ТОВ «Газорозподільні мережі України» та ПАТ «Волиньобленерго», тимчасово, на період розгляду справи, з метою збереження здоров`я дитини, здійснити технічне підключення газу- та електропостачання протягом 3-х днів з набрання ухвалою суду законної сили, укласти тимчасові угоди про надання послуг з відповідачами та забезпечити мінімально необхідне постачання електроенергії для медичного обладнання та газу для опалення.

Запропонований позивачем спосіб повністю співпадає із предметом позову, що стосується встановлення правомірності зазначених дій відповідача, який заперечує щодо укладення договору між сторонами та технічного підключення електропостачання.

Великою Палатою Верховного Суду в рішенні від 28.03.2018 р. у справі № 800/521/17 зазначено, що позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.

Враховуючи, що позивачем заявлено вимоги, які за змістом є тотожними заявленим позовним вимогам, то апеляційний суд вважає, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на таке.

Закон України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 № 2019-VII визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів.

Відповідно до ч. 4 ст. 46 Закону оператор системи надає послуги з розподілу електричної енергії на підставі договорів про надання послуг з розподілу. Договори про надання послуг з розподілу є публічними договорами приєднання та укладаються на основі типових договорів, форма яких затверджується Регулятором.

Як убачається з матеріалів справи, станом на дату винесення оскаржуваної ухвали, за адресою: АДРЕСА_1 договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії укладено ПрАТ «Волиньобленерго» з ОСОБА_2 (власником будинку, яка є матір`ю позивача), на підставі заяви приєднання до умов договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії № 524011086 від 23 травня 2025 року.

Договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії є чинним, жодною зі сторін не було ініційовано його розірвання.

Чинним законодавством чітко визначено підстави та порядок укладення договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії з оператором системи розподілу та договору про постачання електричної енергії з постачальником та не передбачає укладення тимчасових угод про надання послуг з електропостачання житлового будинку, як це зазначено ухвалою Камінь-Каширського районного суду від 07.07.2025.

Як стверджує відповідач, здійснення підключення електропостачання до житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі ухвали суду призведе до порушення умов договору між ПрАТ «Волиньобленерго» та споживачем ОСОБА_2 .

Відтак, обгрунтованими є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, застосувавши заходи забезпечення позову не дав належної оцінки потенційним негативним наслідкам для Товариства від вжиття таких заходів, не взяв до уваги права та законні інтереси відповідача, застосував такі заходи забезпечення позову, як і позовні вимоги позивача, практично вирішивши спір до ухвалення судового рішення у справі, чим порушив вимоги статті 150 ЦПК України.

В даному випадку позивачем, всупереч вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити або істотно ускладнити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Крім того, у разі задоволення позову інтереси та права позивача можуть бути відновлені у спосіб, передбачений нормами цивільного законодавства.

Таким чином, забезпечення позову у спосіб, що вказано позивачем, є по суті частково вирішенням його спору, що суперечить ч.10 ст. 150 ЦПК України, а тому такий захід не є законним.

Отже, оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права і наявні підстави для її скасування, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України. В задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 150, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Волиньобленерго» задовольнити.

Ухвалу Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 07 липня 2025 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову в даній справі відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді