Рішення

ІмЕНЕм України

справа № 521/19493/24

провадження № 2/521/1812/25

01 жовтня 2025 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді Михайлюка О.А.,

при секретарі Тарасюк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини, треті особи: Орган опіки та піклування в особі Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

04 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Чумаченко Святослав Олександрович через підсистему Електронний Суд звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини, треті особи: Орган опіки та піклування в особі Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову позивач посилається на ту обставину, що дитина сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із позивачем та перебуває на його повному утриманні, що підтверджується договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, зареєстрованого в реєстрі за №3804 від 07.08.2024 року та іншими доказами, долученими до позовної заяви.

Позивач просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , без участі матері дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Позивач та представник позивача в судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання з`явилася, позовні вимоги визнала, просила суд їх задовольнити.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування в особі Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заперечень щодо позову не подав.

Представник третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_5 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заперечень щодо позову не подав.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 .

Між батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , який зареєстрований в реєстрі за №3804 від 07 серпня 2024 року та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу

Груєвою О.В.

Згідно з п. 3 вказаного договору, місце проживання дитини визначено разом із батьком.

З п. 4 вище вказаного договору вбачається, що на період проживання дитини з батьком аліменти та будь-які інші додаткові витрати на її утримання з матері не стягуються. Батько самостійно несе всі витрати щодо утримання дитини на період проживання дитини разом з ним.

Відповідно до декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 0001-РАХ1-Т9А0 від 09.08.2024 року дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходиться на обліку в комунальному некомерційному підприємстві «Дитяча міська поліклініка №5» Одеської міської ради. Декларація на медичне обслуговування дитини сімейним лікарем Сочинською Г.П. підписана із позивачем.

Згідно з характеристикою учня 6-Б класу ОСОБА_3 №132 від 26.07.2024 року ОСОБА_3 навчається в ліцеї з 4 класу. Проживає з батьком, який постійно приводить дитину до школи та забирає після уроків. Батько ОСОБА_3 постійно підтримує зв`язок з класним керівником, контролює навчання дитини, цікавиться його успіхами та досягненнями. Батько приділяє належну увагу у вихованні дитини.

Відповідно до виписки з АТ КБ «Приватбанк» по надходженням по картці/рахунку позивача за період з 01.01.2024 року по 09.08.2024 року, загальний розмір надходжень складає 110 871,01 грн., що підтверджує наявність у позивача коштів за рахунок яких він здійснює утримання дитини.

Довідкою про реєстрацію місця проживання дитини та довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №Б1-164119-ф/о від 24.07.2024 року підтверджується, що дитина зареєстрована разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Квартира на праві приватної власності належить позивачу, що підтверджується копіями договору дарування від 03.12.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №1607, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округ Скопелідіс Т.Г. та витягу з Державного реєстру правочинів №420781 від 06.12.2004.

Характеристикою з місця проживання від 02.08.2024 року повідомляється, що батько ОСОБА_1 займається вихованням дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , створює належні умови для розвитку природних здібностей дитини, забезпечує дитині повний гармонійний, фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя необхідний для такого розвитку. ОСОБА_2 не проживає разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В судовому засіданні сторони пояснили, що з 2021 року дитина проживає разом із позивачем та перебуває на його утриманні. На теперішній час позивач виховує дитину, забезпечує дитині повний гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку.

Матір`ю дитини особисто підтверджено, що неповнолітній син був залишений нею на батька та вона не має змоги ані утримувати дитину, ані її виховувати, приймаючи власні обставини, що не дозволяють їй цього робити, що в свою чергу узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивач зазначає, що позов про встановлення юридичного факту має на меті дотримання прав дитини та поданий для забезпечення найкращих інтересів дитини, зокрема, щодо дотримання її соціальних прав, належного лікування, а також вирішення позивачем, як військовозобов`язаним, питання щодо отримання відстрочки.

Відповідно до ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України , а регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до ст. 15 Сімейного Кодексу України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

У ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому, судом встановлено, що у даній справі, встановлення факту самостійного утримання позивачем малолітньої дитини надає позивачу право, з метою захисту прав та інтересів дитини, належним чином особисто здійснювати свої батьківські обов`язки, які покладені на нього Сімейним Кодексом України, діяти в інтересах дитини у випадках передбачених Законом, незалежно від волі відповідача, що також надає позивачу право ініціювати процедуру позбавлення батьківських прав.

Так, відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які: самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Згідно Переліку документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» , що є додатком №5 до відповідного «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Отже, виходячи з положень Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, підтвердженням самостійного виховання та утримання особою дитини є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Тобто, за наявності умов факту самостійного виховання та утримання дитини одним з батьків, суд може встановити відповідний факт, що впливає на права особи, як військовозобов`язаного.

Встановлення заявленого факту, має для позивача юридичне значення, а саме для реалізації позивачем права з подання документів для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та підтвердження відповідного факту належними документами визначеними положеннями Порядку №560.

У зв`язку з тим, що вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України, такими як право батьків на визначення місця проживання дитини, право матері чи батька на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, суд вважає, що ця вимога підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

У даному випадку предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту який породжує у позивача можливість підтвердити свої права за п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ, у порядку передбаченому Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560.

Судом враховується, що будь-яких обставин, які б свідчили про наявність предмету спору між батьками з вказаного приводу матеріали справи не містять, а навпаки матір`ю дитини відносно якої заявлено відповідний факт, підтверджено викладені обставини та визнані заявлені вимоги щодо встановлення факту відносно позивача.

Крім того, судом враховується, що не порушення позивачем наслідків неприйняття матір`ю дитини участі у вихованні та утриманні дитини, у встановлені законом способи, у тому числі шляхом порушення питань з позбавлення батьківських прав, тощо, підтверджує відсутнє волевиявлення у батьків настання відповідних наслідків та спору між ними стосовно їх виконання/невиконання батьківських обов`язків, одночасно враховуючи їх спільну домовленість щодо самостійного виховання і утримання дитини позивачем згідно з договором щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 07.08.2024 року.

Доказів на підтвердження порушення цим фактом прав третіх осіб, а також неповнолітньої дитини, матеріали справи не містять

Також судом враховується правовий висновок, сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року по справі №560/17953/21, згідно з яким, неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

При цьому, доцільність встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем сина не заперечувався жодним чином ані відповідачем, ані Органом опіки та піклування та РТЦК та СП, з огляду на що, суд вважає доведеним факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьком ОСОБА_1 .

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітньої дитини є обґрунтованими та такими, що потребують задоволення, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач належними та обґрунтованими доказами довів існування підстав для задоволення таких позовних вимог, зокрема факт проживання неповнолітнього сина разом з позивачем, що підтверджено також наявним у матеріалах справи доказами самоусунення матері дитини від виховання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та його утримання.

Крім того, виходячи з вищевикладеного, суд зазначає, що як вбачається, в умовах режиму воєнного стану, законодавцем постійно удосконалюється законодавство, а вищим колегіальним органом виконавчої влади України - Кабінетом Міністрів України винесено Постанову від 16 травня 2024 року №560, якою затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за наслідком чого передбачено установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.

Дана постанова є чинною та не оскаржена в судовому порядку передбаченому законодавством.

Тобто, у такий спосіб установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами особи та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.

Ухвалюючи рішення суду за наслідком розгляду даної справи, судом враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відтак, з огляду на зазначене вище, суд виснує про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи: Орган опіки та піклування в особі Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 7, 15, 150 СК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 89, 265, 315, 354 ЦПК України, суд

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини, треті особи: Орган опіки та піклування в особі Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити.

Встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , без участі матері дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Михайлюк

01.10.25