Справа №490/8487/23
Провадження № 22-ц/812/1425/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання - Повертайленко Ю.В.,

за відсутності осіб, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

подану адвокатом Мотельчук Юлією Ігорівною

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Афоніною С.М., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

01 вересня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначав, що 10 травня 2019 року він видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М., на той час його дружині ОСОБА_1 , представляти його інтереси з питань продажу належній йому на праві особистої власності квартири АДРЕСА_1 .

08 жовтня 2020 року квартира була продана відповідачем своїй матері ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Литвинчук А.А.

Вказував, що відповідачка не передала позивачу грошові кошти, отримані від продажу квартири, на неодноразові усні звернення до відповідача з питання про повернення коштів ОСОБА_2 уникає зустрічі та кошти не повертає.

Враховуючи викладене та зменшивши позовні вимоги, позивач остаточно просив стягнути з відповіадча на свою користь грошові кошти у розмірі 426084 грн.59 коп., з яких 394 000 грн - основана сума боргу,32084 грн.59 коп. - 3% річних в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2024 рокудо участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено ОСОБА_3 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 394000 грн за продаж квартири, 3% річних у розмірі 32084,59 грн та судові витрати у розмірі 4260,85 грн.

Рішення суд першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24 вересня 2014 року належала квартира АДРЕСА_1 , яка відповідно до пункту 2 частини 1 статті 57 СК України була його особистою приватною власністю, оскільки набута у власність за час шлюбу, але в порядку спадкування.

На підставі довіреності від 10 травня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М., ОСОБА_1 , яка була уповноважена представляти інтереси ОСОБА_2 на вчинення, передбачених чинним законодавством комплекс юридично значущих дій із продажу вищевказаної квартири, 08 жовтня 2020 року передала її у власність ОСОБА_3 за 394 200 грн.

Суд першої інстанції зазначив, що кошти від продажу квартири, яка є особистою власністю ОСОБА_2 , не підлягають поділу між подружжям і не є спільними коштами. Це означає, що всі гроші від продажу залишаються виключно особистою власністю позивача. Особиста приватна власність - це майно, яке належить лише одному із подружжя, і на яке не поширюється сімейно-правовий принцип спільності майна подружжя.

Встановивши, що ОСОБА_1 отримала грошові кошти від продажу зазначеної квартири у розмірі 394 200 грн, але до теперішнього часу їх не передала позивачу, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача коштів від продажу квартири. Перевіривши поданий суду розрахунок, в межах заявлених вимог, який відповідачем не спростований, суд виснував про стягнення на користь позивача трьох відсотків річних в розмірі 32 084,59 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Мотельчук Ю.І., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначала, що будь-які доходи чоловіка або дружини отримані у шлюбі, за виключенням доходів перелічених в частинах 3-5 статті 57 СК України, є об`єктом спільної сумісної власності, в тому числі і кошти отримані у шлюбі чоловіком від продажу належного йому на праві приватної власності нерухомого майна.

Отже, в даній справі кошти отримані відповідачем є спільною сумісною власністю подружжя та були витрачені на побутові потреби сім`ї, оскільки позивач та відповідач на той момент перебували у шлюбі, разом проживали та вели спільний бюджет.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не надано.

Сторони, третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У заяві, направленій до суду апеляційної інстанції представником відповідача ОСОБА_1 , адвокат Мотильчук Ю.І. просила розглядати справу за їх відсутності та задовольнити апеляційну скаргу.

Зважаючи на вищевказане, розгляд справи апеляційним судом за відсутності сторін, третьої особи не суперечить приписам частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2013 року, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2021 року розірвано ( а.с.103-104).

ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24 вересня 2014 року державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, належала квартира АДРЕСА_1 ( а.с.10).

10 травня 2019 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М. було посвідчено довіреність, за умовами якої ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси та вчиняти увесь передбачений чинним законодавством комплекс юридично значущих дій із продажу квартири АДРЕСА_1 , зокрема укладати та підписувати договори цивільно-правового характеру, в тому числі договір купівлі-продажу квартири, встановлювати умови, ціну цього договору на свій розсуд, одержати належні йому гроші або майно тощо. Довіреність видано строком на три роки та дійсна до 10 травня 2022 року ( а.с.11).

08 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Літвінчук А.А. було посвідчено договір купівлі-продажу, згідно умов якого ОСОБА_1 , діючи від імені ОСОБА_2 передала у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність ізольовану квартиру АДРЕСА_1 , за обумовлену в цьому договорі грошову суму - 394 200 грн, які повністю сплачені покупцем та отримані представником продавця до підписання цього договору ( а.с.69-70).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24 серпня 2023 року, за ОСОБА_3 08 жовтня 2020 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1486 від 08 жовтня 2020 року ( а.с.12).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає нормам закону та обставинам справи.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні(покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з частиною 1 статті 237, частиною 3 статтею 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно зі статтею 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Згідно з пунктами 1, 2 частини 1 статті 1006 ЦК України повірений зобов1язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення.

Відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Відповідно до висновку Верховного Суду, висловленого в постанові від 10 січня 2019 року у справі №320/4274/16-ц: у разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України.

Таким чином, законодавством чітко визначено дії повіреного по закінченню виконання договору доручення, зокрема, негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була особистою приватною власність ОСОБА_2 відповідно до пункту 2 частини 1 статті 57 СК України, оскільки отримання у власність, хоча в період шлюбу, але у порядку спадкування.

За договором купівлі - продажу від 08 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Літвінчук А.А., ОСОБА_1 , діючи від імені ОСОБА_2 передала у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 394 200 грн, які повністю сплачені покупцем та отримані представником продавця до підписання цього договору ( пункт 2 Договору).

Враховуючи те, що продана ОСОБА_1 від імені позивача ОСОБА_2 квартира була його особистою приватною власністю, а кошти від продажу такої не підлягають поділу між подружжям і не є спільними коштами, судом першої інстанції було вірно встановлено, що отримання ОСОБА_1 грошових коштів від продажу спірної квартири обумовило виникнення у неї передбаченого пунктом 3 частини 1 статті 1006 ЦК України обов`язку передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Жодних доказів, які б підтверджували факт передачі відповідачем ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 394 200 грн, які вона отримала від покупця до підписання договору купівлі-продажу квартири, про що зазначено у пункті 2 цього договору, довірителю ОСОБА_2 , який уповноважив відповідача ОСОБА_1 на укладення від його імені договору купівлі-продажу квартири та отримання грошей від продажу належного їй майна, останньою не надано.

При цьому її доводи про те, що одержані ним за оплатне відчуження квартири грошові кошти у розмірі 394 200 грн були спрямовані в інтересах сім`ї є необґрунтованими, оскільки квартира належала позивачеві на праві особистої приватної власності, і на неї не поширюється сімейно-правовий принцип спільності майна подружжя. Кошти від реалізації цієї квартири не можна розцінювати як доходи чоловіка отримані у шлюбі в розумінні частини 2 статті 61 СК України, вони не є спільною сумісною власністю подружжя, як помилково посилалася в апеляційній скарзі представник апелянта.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження виконання нею обов`язку перед позивачем по передачі коштів від продажу належної йому на праві особистої приватної власності квартири, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку як про стягнення коштів з відповідача коштів від реалізації квартири, так і про стягнення коштів, які заявлені позивачем на підставі частини 2 статті 625 ЦК України - 3% річних.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про обґрунтованість позовних вимог, оскільки відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти отримані від купівлі- продажу квартири, яка була об`єктом особистої приватної власності позивача, були передані останньому.

Наведений у апеляційній скарзі єдиний довід правильності висновків суду першої інстанції не спростовує.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Мотельчук Юлією Ігорівною, залишити без задоволення, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2025 року.