Справа № 686/8968/24
Провадження № 2/686/442/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі головуючої судді Хараджі Н.В., за участі секретаря судового засідання Козуляк І.В., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій та бездіяльності протиправними та стягнення сум та моральної шкоди,

встановив:

29 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулась через підсистему «Електронний суд» до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із позовною заявою до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», у якій просила суд:

1.Визнати завідомо протиправними дії Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» зі свавільного списання (викрадення) коштів з її пенсійного рахунку в сумі 3028 грн. на компенсацію своїх витрат на судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20.12.2023 р.

2.Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на її користь кошти в сумі 3028 грн., що незаконно і зухвало протиправно списано з її пенсійного рахунку на оплату судового збору за поданою Банком апеляційною скаргою, з урахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних станом на дату ухвалення рішення.

3.Визнати завідомо протиправними дії й бездіяльність з ненадання її своєчасної відповіді саме за підписом Голови правління Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» за її скаргою-повідомленням про злочини на ім`я Голови правління Банку від 23.01.2024 р.

4.Стягнути з відповідача 500 000 (п`ятсот тисяч) грн. заподіяної моральної шкоди унаслідок грубого безпрецедентного порушення її прав на володіння майном, морально-садистського знущання з її прав, що має ознаки кримінального правопорушення, ст.ст. 191 , 364, 366 КК України.

5.Постановити окрему ухвалу про ознаки кримінальних правопорушень у діях Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» зі свавільного викрадення коштів з її пенсійного рахунку в сумі 3 028 грн. на компенсацію своїх витрат на судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20.12.2023 р. та направити її до Хмельницької обласної прокуратурі для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідних відомостей згідно зі ст. 214 КПК України про вчинення кримінального правопорушення.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у Хмельницькому міськрайонному суді у справі №686/6223/23 відбувається провадження за її позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк). Процесуальною ухвалою від 20 грудня 2023 року суд першої інстанції реалізував своє право згідно з пунктом 2 частини першої статті 252 ЦПК України, задовольнивши її клопотання, зупинив провадження у справі №686/6223/23 через її тривалу і важку хворобу на підставі Довідки лікувального закладу від 08.12.2023 р. Ухвалу суду від 20.12.2023 р. в апеляційному порядку оскаржила представниця Банку. Банк, сплативши 04.01.2024 р. при поданні своєї апеляційної скарги судовий збір, далі, упродовж з суботи, 06.01.2024 р. по 11.01.2024 р. зухвало злочинно частинами, заволодів та привласнив її пенсійними коштами в обсязі 3028 грн. у розмірі сплаченого Банком судового збору за подання апеляційної скарги, назвавши це «автоматичне списання заборгованості», тобто за її рахунок без рішення суду злочинно компенсував свої витрати зі сплати вищезазначеного судового збору. Списання коштів з її рахунку, загалом в сумі 3028,00 грн., тобто сплаченого судового збору, підтверджується копією транзакцій по її пенсійному рахунку (названо - автоматичне погашення заборгованості): було списано як погашення неіснуючої її заборгованості: 06.01.-202,96 грн., 07.01.- 102,98 грн., 08.01.-51,49 грн., 09.01. - 50,00 грн., 10.01.- 1,48 грн. (обнулено її рахунок), а 11.01.2024 (коли надійшла пенсія) - списано 2 616,09 грн. разом сума - 3028,00 грн.

При цьому про злочинне пограбування, тобто про ці транзакції на рахунку її банк повідомлень не надсилав. Вона про це дізналась 12.01.2024 р., коли побачила залишок на рахунку 9 593,63 UAH, після надходження пенсії в сумі 12 209,72 грн. Працівник Банку Вадим на телефонний запит 13.01.2024 р. за номером 3700 підтвердив, що Банк з 06.01 по 11.01.2024 р. кількома платежами списав з її рахунку гроші загалом в сумі 3 028 грн. на погашення сплаченого банком судового збору 04.01.2024 р. за подання апеляційної скарги, але сказав, що це якась помилка і що він сформував письмово запит до служби, що має компетенцію з цього питання, повідомив номер її звернення 94227041 та запевнив, що на її ел. адресу буде надіслано письмову відповідь до кінця дня 15.01.2024 р. Натомість, 17.01.2024 р. їй зателефонувала особа з банку, назвалась ОСОБА_2 та повідомила, що у неї на розгляді її звернення, але вона ще не вирішила. 18.01.2024 р. наприкінці дня, ця особа знову зателефонувала; сказала, що вона перевірила і встановила, що банк подав апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції про зупинення провадження, сплативши судовий збір в сумі 3 028 грн., тому витрати банку на сплату судового збору було стягнуто як її заборгованість перед банком і таке списання з її рахунку є законним.

На її обурення, що будь-яке стягнення з її рахунку може відбуватися лише на виконання рішення суду за постановою державного виконавця, а у випадку з викладеними обставинами (злочинним привласненням Банком її коштів) - це зухвалий злочин, вона поводилась неадекватно, намагаючись ввести її в оману. Вона зрозуміла, що навіть ця особа не може не знати азів можливого стягнення коштів з рахунку клієнта.

23 січня 2024 р. вона повторно звернулася письмово, скарга-повідомлення додається, на ім`я Голови правління Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Герхарда Бьошу, зазначивши: для термінового особистого контролю і зупинення злочинних дій злочинного угруповання Банку та заявила вимогу: «1. Термінового повернення на її пенсійний рахунок викрадених коштів в обсязі 3 028 грн.. 2. Надання їй термінової відповіді за підписом Голови правління Банку за результатами перевірки цього повідомлення про злочини проти її прав і свобод, законних інтересів, що скоєні злочинним угрупованням Банку, причетність до цього злочину адвоката Калашнікової».

08.02.2024 р. вона на електронну пошту отримала лист-відповідь від 08-02-2024 р. №20.1.0.0.0/7- 240123/61040 за підписом головного фахівця з вдосконалення бізнес-процесів та технологій обробки звернень клієнтів й держорганів Чорної з висновком, що цитата « Банк мав право списувати кошти з рахунку клієнта у межах сум, що підлягали сплаті Банку. Підстави для повернення списаних коштів відсутні.». Особа Чорна навела таке: «...клієнт зобов`язаний відшкодовувати витрати обумовлені договірними відносинами. Статтею 1071 Цивільного кодексу України встановлено, що грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовам обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходять банківському рахунку.»

Жодних таких договорів з цим Банком вона не укладала. Це її поточний пенсійний рахунок, який було відкрито для щомісячного надсилання пенсійним органом її пенсійних коштів згідно з її заявою та їх використання нею. За умовами договору за цим рахунком вона не доручала банку списувати грошові кошти з рахунку без її розпорядження.

Наголошує, вона лише подала заяву до управління ПФУ через цей банк із зазначеною метою.

Порушення її прав на володіння грошовими коштами призвело до важкого стресу і душевних страждань. Вона, особа з інвалідністю 2-ї групи, дізнавшись про таку наругу з її правами, зрозуміла, якими аморальними методами ця банківська камарилья з ампутованою мораллю намагається довести її до фатального.

Жодних наведених законодавчих підстав у Банка не було.

Позаяк на її рахунок приймалися грошові кошти її пенсійними виплатами, то після зарахування на її рахунок ці кошти стали її власністю і у жодному разі не могли були списані з рахунка без її розпорядження, а лише на підставі рішення суду, а також відповідно до вимог закону чи умов договору.

З урахуванням норми ч. 2 ст. 625 ЦК України та ураховуючи, що за її скаргою Банк відмовився добровільно повернути їй незаконно списану суму, вважає що Банк зобов`язаний повернути кошти в обсязі 3 028 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції до дати ухвалення рішення судом, а також три проценти річних від цієї суми, Особа, яка безпідставно набула грошові кошти, зобов`язана негайно повернути їх власнику. Прострочення виконання цього грошового зобов`язання тягне за собою нарахування трьох процентів річних як особливої міри відповідальності боржника за знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, а також утримання та користування боржником цими коштами.

Обґрунтовуючи відшкодування Банком завданої моральної шкоди, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок порушення її майнових прав, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.

Отже, завідомо злочинне списання коштів з її пенсійного рахунку, порушення терміну на відповідь, ненадання відповіді на її скаргу за підписом Голови правління - усе це є абсолютно завідомо протиправними діями і злочинною бездіяльністю службових й посадової осіб цього банку, це зухвале нехтування її законними зверненнями. Така протиправна поведінка є не випадковою, а зловмисно цілеспрямована з боку відповідача викрадення коштів, що зберігались на рахунку, ігнорування вимоги надати відповідь за підписом Голови правління, несвоєчасне надання відповіді, зухвале твердження у відповіді, що кошти списані банком законно лише підтверджує, що відповідач знав, що зухвало порушує її права, але сподівався, що якась пенсіонерка не зможе звернутися до суду. Це катастрофа, це усвідомлені знущання з неї, особи похилого віку. Вона потерпає від таких зловмисних протиправний злодіянь, їй доводиться викликати невідкладну медичну допомогу, бо від постійного розуміння і відчуття масштабів порушення її прав артеріальний тиск підвищується до 220, напади тахікардії сягають 160 ударів/хв. Таке є реальною небезпекою не тільки для її здоров`я, а й для її життя. Тривале морально-садистське знущання з її прав з боку службових осіб банку, вона переконана, що має ознаки кримінального правопорушення. Це нестерпно і небезпечно для неї. Таке тотально принижує її честь і гідність.

Таким чином, виходячи із принципу розумності і справедливості, моральні втрати від порушення її прав вона оцінює у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) грн. Завдані моральні втрати призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Загострилися серцево-судинні захворювання, їй довелося вживати удвічі-утричі більші дози ліків, аби хоч якось стабілізувати стан. Зрештою, вона змушена докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, звертатися з цим позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддя від 29.03.2024 року, вказану позовну заяви передано на розгляд судді Салоїд Н.М.

Ухвалою судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Салоїд Н.М. від 01 квітня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі.

17 квітня 2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача Вонсович О.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. При цьому вказав, що у відзиві на апеляційну скаргу по справі 686/6223/23 у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання дій неправомірними, відшкодування моральної шкоди, міститься аналогічне клопотання в якому ОСОБА_3 просила постановити окрему ухвали (з наданням аналогічних документів), якою:

1.Визнати протиправними, з ознаками кримінальних правопорушень, дії Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» зі свавільного викрадення коштів з пенсійного рахунку в сумі 3 028 грн. на компенсацію своїх витрат на судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Хмельницького міськрайсуду від 20.12.2023 р.

2.Зобов`язати Акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк» негайно повернути викрадені з її пенсійного рахунку кошти в сумі 3 028 грн. на цей же рахунок.

3.Зобов`язати уповноважених осіб Хмельницької обласної прокуратурі внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідні відомості про кримінального правопорушення у відповідності до ст. 214 КПК України.

Постановою Хмельницького апеляційного суду у справі 686/6223/23 від 22.02.2024 зроблено наступний висновок: Наведені заявником аргументи для винесення окремої ухвали щодо списання банком коштів з рахунку ОСОБА_1 у розмірі 3028 грн. є недоведеними , отже, за недоведеності таких обставин не можна стверджувати про порушення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» законодавства, що містить ознаки кримінального правопорушення. Підстави для постановлення окремої ухвали в межах перегляду ухвали про зупинення провадження у справі відсутні.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Під преюдиційністю розуміється обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істинність вже встановлено у такому, що набрало законної сили, рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Зазначені висновки містяться в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц , у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19).

Щодо моральної шкоди зазначив наступне.

Позивачка просить суд стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих 5 елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно- наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), щообґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя,переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Враховуючи наведені вище норми матеріального права та обставини справи, Відповідач звертає увагу, на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що внаслідок рішень, дій чи бездіяльності Відповідача йому завдана моральна шкода, а тим більше обґрунтування її розміру в грошовому еквіваленті саме в сумі 500 000 гривень.

19 квітня 2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій остання зазначила, що на обґрунтування цієї відповіді на відзив щодо необґрунтованості та індиферентності викладеного у відзиві, власне, відсутність щонайменшого спростування обставин позову і правових обґрунтувань заявлених вимог, вважає за необхідне навести такі заперечення.

1. Посилання у відзиві представниці Банку Вонсович (чомусь до відзиву не надано довіреності про право представляти Банк), що вона зверталася до апеляційного суду (коли розглядалася апеляційна скарга цього банку на процесуальну ухвалу від 20 грудня 2023 року Хмельницького міськрайонного суду про зупинення провадження у справі у № 686/6223/23 за позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та відшкодування заподіяної моральної шкоди) з клопотанням про постановлення окремої ухвали з підстав скоєння відвертих зухвалих злочинів особами цього Банку та відмовою апеляційним судом розглядати це клопотання з висновком, що: цитата з постанови апеляційного суду: «Наведені заявником аргументи для винесення окремої ухвали щодо списання банком коштів з рахунку ОСОБА_1 у розмірі 3028 грн. є недоведеними , отже, за недоведеності таких обставин не можна стверджувати про порушення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» законодавства, що містить ознаки кримінального правопорушення. Підстави для постановлення окремої ухвали в межах перегляду ухвали про зупинення провадження у справі відсутні» - кінець цитати. Отже, апеляційним судом її клопотання не могло розглядатися саме в межах перегляду ухвали про зупинення провадження у справі. Окрему ухвалу апеляційний суд міг постановити у справі № 686/6223/23 за позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та відшкодування заподіяної моральної шкоди у випадку розгляду тієї справи за апеляційною скаргою по суті, а не при вирішенні питання законності процесуальної ухвали суду першої інстанції. Вона це розуміла, але подала таке клопотання, щоб доконані злочинці Банку врешті-решт усвідомили скоєні ними злочини за визначенням Кримінального кодексу і схаменулися та повернули викрадені кошти. Власне, без усякого слідства викрадення коштів з рахунку - це безумовно, за визначенням Кримінального кодексу, злодіяння цього державного банку. Натомість, юристка Вонсович продемонструвала нерозуміння нею елементарного тексту постанови Апеляційного суду; вирішила, що заявлені позовні вимоги у цій справі №686/8968/24 уже розглядалися судом апеляційної інстанції. Ще й послалася, що такі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц , у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19).

2. Що стосується заяв представниці, що позивач не довела заподіяння моральної шкоди викраденням банком коштів, що є її майном, то обґрунтувала у позові підстави заявленої суми та її відшкодування. Вона абсолютно переконана, що у країнах дійсної демократії у цьому випадку її вимога була б задоволена, адже навіть в Україні за викрадення кимось із злодіїв у супермаркеті продуктів на таку суму особу позбавили б волі щонайменше на 3 роки. Представниця банку скопіювала текст з практики Верховного Суду і навела таке: «Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.». Виходить, за розумінням ОСОБА_4 , що кошти викрадені з її рахунку не є злочинними діями і протиправною поведінкою банку. І далі ОСОБА_4 наводить таку цитату з тексту практики ВС: «Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14- 538цс19) міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення» - кінець наведеної цитати. З 23.02.2024. р. вона намагалась почати написання позову у цій справі 686/8968/24, але не могла через серцеві напади, запаморочення, гіпертонічні кризи, коли артеріальний тиск сягав 220/100 через відчуття наруги з її прав, учиненої особами державного банку. І ліки, якими зазвичай їй вдавалось стабілізувати стан (особа з інвалідністю 2-ї групи загального захворювання після перенесеного інфаркту міокарда та ішемічного інсульту; 75 років), не діяли. Вона не могла працювати за монітором, бо щойно намагалась щось читати чи набирати текст, як її стан ставав критичним, особливо небезпечними були запаморочення. Зауважує, що мешкає одна, у неї нема піклувальників; і таке становило побоювання, що при знепритомненні поруч нікого не буде. Власне, так і було, коли із нею стався ішемічний інсульт: і опритомніла, мабуть, за волею ОСОБА_5 та викликала екстерну медичну допомогу. Власне, про її вкрай слабкий стан здоров`я знали у банку, адже у справі, у якій ними подавалась апеляційна скарга і по якій вони сплатили судовий збір шляхом викрадення коштів з пенсійного рахунку, є довідка лікувального закладу від 08.12.2023 року. Тому стверджує, що ці працівники мали на меті і могли позбавити життя, адже відчуття страждань було нестерпним. Водночас, обурює словоблуддя представниці у відзиві, що таке відверте злочинне викрадення її коштів не викликає страждань і не спричиняє наслідків відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Салоїд Н.М., від 28.08.2024 року закрито провадження у справі в частині стягнення з Акціонерного комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 3 028 грн. у зв`язку з із поверненням вказаних коштів позивачу.

Ухвалою судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28.08.2024 року ОСОБА_6 було задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про перехід до стадії підготовчого провадження.

26 вересня 2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від позивача ОСОБА_7 заява про збільшення позовних вимог з підстав, зазначених в первинному позові, згідно якої просила суд:

1. Визнати завідомо протиправними дії Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» зі свавільного списання (викрадення) коштів з її пенсійного рахунку в сумі 3 028 грн. на компенсацію своїх витрат на судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Хмельницького міськрайсуду від 20.12.2023 р. у справі № 686/6223/23 за її позовом, якою суд задовольнив клопотання про зупинення провадження.

2. Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на її користь інфляційні втрати та три відсотків річних як наслідок незаконного заволодіння (викрадення) і користування коштами в сумі 3 028 грн. з 06.01.2024 р. по 24.05.2024 р. - дату повернення коштів.

3. Визнати завідомо протиправними дії й бездіяльність з ненадання їй своєчасної відповіді саме за підписом Голови правління Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» за її скаргою-повідомленням про злочини на ім`я Голови правління Банку від 23.01.2024 р..

4. Стягнути з відповідача 800 000 (вісімсот тисяч) грн. заподіяної моральної шкоди унаслідок грубого безпрецедентного порушення її прав на володіння майном, тривалого морально-садистського знущання з її прав, що має ознаки кримінального правопорушення, ст..ст. 191 , 364, 366 КК України.

5. Постановити окрему ухвалу про ознаки кримінальних правопорушень у діях Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» зі свавільного викрадення коштів з її пенсійного рахунку в сумі 3 028 грн. на компенсацію своїх витрат на судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Хмельницького міськрайсуду від 20.12.2023 р. у справі №686/6223/23 за її позовом, якою суд задовольнив її клопотання про зупинення провадження, та направити її до Хмельницької обласної прокуратури для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідних відомостей згідно зі ст. 214 КПК України про вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Салоїд Н.М. від 11.10.2024 року закрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

10 жовтня 2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача Пелих Я.М. надійшли додаткові пояснення у справі, з яких вбачається, що АТ КБ "ПРИВАТБАНК" погодитись з зазначеною заявою про збільшення позовних вимог не може, виходячи з наступного.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач по справі звернулась з листом від 23-01-2024 р. №1223999-ВБ до АТ КБ "ПриватБанк", на який останнім надано відповідь 08-02-2024 р. №20.1.0.0.0/7240123/61040.

З боку Відповідача жодних правомірних дій не відбулось.

АТ КБ "ПриватБанк" діяв відповідно до Умов і правил надання банківських послуг.

Відповідно до статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Невід`ємною частиною договору банківського обслуговування є Умови і правила надання банківських послуг (далі Умови), розміщених на офіційному сайті https://privatbank.ua/terms/ у мережі Інтернет.

Укладання такого договору здійснюється на підставі заяви про приєднання та відповідає статтям 633, 634 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 1.1.2.1.7. Умов клієнт зобов`язаний відшкодувати Банку в повному обсязі судові витрати, зокрема, але не виключно, витрати зі сплати судового збору, витрати на надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів, інших осіб (у разі залучення їх для представництва інтересів Банку), пов`язаних із розглядом суперечок за цим Договором в судах усіх інстанцій, у т. ч. апеляційної та касаційної, а також на всіх підприємствах, організаціях усіх форм власності, в органах державної влади та управління. З огляду на зазначене, клієнт зобов`язаний відшкодовувати витрати обумовлені договірними відносинами.

Статтею 1071 Цивільного кодексу України встановлено, що грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Пунктом 1.1.11.5. Умов встановлено, що сторони узгодили, що виконання клієнтом зобов`язань з погашення кредиту, сплати процентів за його використання, комісійних винагород, неустойки та інших платежів, що підлягають сплаті на користь Банку за будь-яким договором, в т.ч. кредитним, укладеним між клієнтом та Банком, може здійснюватися шляхом ініціювання Банком дебетового переказу з усіх поточних рахунків клієнта в терміни та в межах сум, що підлягають сплаті Банку за таким договором (договорами) та/або у разі прострочення таких платежів. Підписанням цього Договору, клієнт надає свою згоду на проведення Банком дебетових переказів зі сплати вказаних вище платежів з усіх поточних рахунків клієнта, відкритих в Банку, а також тих, що будуть відкриті в майбутньому, у валюті відповідного зобов`язання, в межах сум, що підлягають сплаті Банку за таким договором (договорами).

Враховуючи вищевикладене, Банк мав право списувати кошти з рахунку клієнта у межах сум, що підлягали сплаті Банку.

Щодо стягнення моральної шкоди, винесення окремої ухвали та списання коштів, надав аналогічні пояснення, викладеним у відзиві на позовну заяву. У зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позову.

Після задоволення заяв про відводи, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.04.2025 року призначено суддю Хараджу Н.В.

Ухвалою судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Хараджі Н.В. від 11.04.2025 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено судове засідання на 15 травня 2025 року на 10 год. 00 хв., розгляд якої продовжено зі стадії судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повністю підтвердила позов та просила його задовольнити з підстав, в ньому зазначених.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, при цьому надав до суду відзив та письмові пояснення по справі.

Заслухавши думку позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Щодо позовної вимоги щодо визнання дії Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» зі списання коштів в сумі 3028 грн. з рахунку позивача незаконними, то вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частиною 1 ст. 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до положень частини 3 статті 1066 ЦК України, банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Водночас, відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно п. 32.3.1 ст. 30 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі помилкового переказу суми переказу на рахунок неналежного отримувача, що стався з вини банку, цей банк-порушник зобов`язаний негайно після виявлення помилки переказати за рахунок власних коштів суму переказу отримувачу.

При цьому суд критично відноситься до посилання сторони відповідача на п. 1.1.2.1.7. та п. 1.1.11.5. Умов, оскільки відповідачем не надано доказів чи посилання на них щодо наявності в нього законних підстав для списання кошти з рахунку позивачу у вказаній ситуації.

З огляду на викладене, суд вважає, що списання коштів з пенсійного рахунку позивача було здійснено АТ КБ «ПриватБанк» без достатніх на те правових підстав, тож не відповідає вимогам закону, узв`язку з вищевикладеним, суд вважає за можливе в цій частині позовні вимоги задовольнити.

Щодо позовної вимоги зі стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь позивача інфляційних втрат та три відсотки річних як наслідок незаконного заволодіння (викрадення) і користування коштами в сумі 3 028 грн. з 06.01.2024 р. по 24.05.2024 р. - дату повернення коштів, то вказана вимога не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ухвали судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Салоїд Н.М. від 28.08.2024 року провадження по справі в частині позовних вимог щодо стягнення з Акціонерного комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 3028 грн, закрито, у зв`язку з відсутністю спору з цього приводу, оскільки кошти 24.05.2024 року були повернуті позивачу, що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк» за договором №б/н за період 01.05.2024 -09.06.2024 року. Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується. Відповідно до ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується. При цьому саме позивач має зазначити ціну позову.

Ціна позову це грошовий вираз майнової вимоги позивача до відповідача, що відображає суму, яку позивач просить стягнути, або вартість спірного майна.

Разом з тим, позивачем у позовній заяву не зазначено суму інфляційних втрат та три відсотки річних у грошовому еквіваленті, яку просить суд стягнути з відповідача, не надано його обрахунок, тобто не вказано ціну позову в цій частини, що позбавляє можливість заперечити цю позовну вимогу з боку відповідача. Крім того не долучено будь-якого обрахунку, тож суд не може перевірити чи правильно зроблено обрахунок.

На підставі викладеного суд доходить висновку, що позов у частині стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій Голови правління Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», щодо ненадання позивачу своєчасної відповіді на скаргу-повідомлення про злочини на ім`я Голови правління Банку від 23.01.2024 р. саме за його підписом, не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, за змістом ст. 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов`язані на вимогу клієнта надати таку інформацію:

1) відомості, які підлягають обов`язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан;

2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку;

3) перелік послуг, що надаються банком;

4) ціну банківських послуг;

5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг;

6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків;

7) інформацію, обов`язковість надання якої передбачена законом.

Банк зобов`язаний мати власний веб-сайт та розміщувати на ньому інформацію, визначену законами, нормативно-правовими актами Національного банку України, а також нормативно-правовими актами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Банк несе відповідальність за актуальність та достовірність інформації, розміщеної на його веб-сайті.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до змісту ст.ст. 12,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд встановлено, що позивач ОСОБА_1 зверталась до АТ КБ «Приватбанк» із скаргою-повідомленням про злочини, адресованою голові правління банку, однак отримала відповідь, підписану іншим уповноваженим працівником банку. Вказаний факт сторонами не оспорюється.

Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», у разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.

Отже, закон не вимагає, щоб відповідь на звернення надавалася особисто головою правління чи містила його власний підпис, якщо розгляд звернення здійснено уповноваженою посадовою особою банку.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідь позивачу було надано із викладенням позиції банку з порушених питань, а тому факт порушення права позивача на отримання відповіді відсутній.

Доводи позивача про необхідність надання відповіді саме за підписом голови правління не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки жодна норма ЦПК України, ЦК України, Закону України «Про банки і банківську діяльність» чи «Про звернення громадян» не передбачає такого обов`язку.

Відтак, підстави для визнання дій голови правління банку завідомо протиправними відсутні, оскільки відповідь на звернення позивача було надано належним чином уповноваженою особою банку.

Суд приходить до висновку, що дії голови правління банку не містять ознак протиправності, оскільки обов`язок надання відповіді саме за його підписом не передбачено законом, у зв`язку із чим у задоволенні позову про визнання дій голови правління банку завідомо протиправними, слід відмовити.

Щодо позовної вимоги щодо стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 800 000 (вісімсот тисяч) грн. заподіяної моральної шкоди, то вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, що заподіяна внаслідок порушення її прав.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням та пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з положеннями п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Частиною 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Положення ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» мають застосовуватися в сукупності з положеннями п.5 ч.1 ст. 4 цього закону, відповідно до яких споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту продукції), відповідно до закону.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено судам, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні права власності.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з`ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Виходячи з положень 16 та 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Пункт 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Моральна шкода може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

У справі, що переглядається, позивачка є споживачем фінансових послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК», тому банк, як виконавець, несе відповідальність за неналежне надання таких послуг.

З урахуванням встановлених судом обставин, підставою виникнення зобов`язання з відшкодування моральної шкоди між сторонами є факт її завдання позивачувнаслідок грубого порушення її прав на володіння майном, тривалого морального знущання над її правами.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

З огляду на викладене та беручи до уваги обставини того, що належні позивачу грошові кошти у сумі 3 028 грн. було безпідставно списано з її пенсійного рахунку і в подальшому за її зверненнями відповідачем не було вчинено жодних дій протягом майже чотирьох місяців, спрямованих на встановлення фактичних обставин безпідставно списаних коштів на рахунок банку, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Дії відповідача, пов`язані з безпідставним зарахуванням на власний рахунок коштів позивача призвели до того, що ОСОБА_1 була позбавлена можливості у повній мірі задовольнити свої життєві потреби, оскільки, будучи власником коштів, внаслідок дій відповідача, вона не змогла використати їх у своїх цілях, а в подальшому, отримати у своє розпорядження належні їй кошти, тобто наявні усі підстави для відшкодування завданої їй моральної шкоди. При визначені суми відшкодування шкоди суд виходить з того, що розмір відшкодування моральної шкоди законодавством не встановлений. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому суд також враховує, вік, стан здоров`я та матеріальний стан позивача, а також матеріальний стан відповідача.

Виходячи з принципів виваженості, розумності та справедливості, конкретних обставин справи, враховуючи розмір суми безпідставно зарахованих коштів, суд приходить до висновку, що з відповідача належить стягнути 5000 грн. в рахунок відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди.

Щодо вимоги про постановлення окремої ухвали про ознаки кримінальних правопорушень у діях Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яку направити до Хмельницької обласної прокуратури для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідних відомостей згідно зі ст. 214 КПК України про вчинення кримінального правопорушення, то вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Окрема ухвала суду - є процесуальним засобом судового впливу, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Тобто підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення.

Відповідно до ч. 10 ст. 262 ЦПК України, суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Отже, постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду першої інстанції, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі №438/610/14-ц вказано, що постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору. У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року в справі №761/32388/13-ц зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.

Інститут окремої ухвали направлений на реагування суду у тих випадках, коли порушення закону настільки очевидне, зухвале та систематичне, що не дозволяє суду бути інертним до таких порушень і спонукає до ефективних дій, втіленням яких має бути окрема ухвала (див. пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 990/131/22 (провадження № 11-137заі23).

Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.

У той же час суд враховує, що окрема ухвала є реакцією на ті порушення, що не усуваються рішенням суду, а також на причини й умови вчинення порушень, щоб запобігти їх повторенню у майбутньому.

Позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про наявність у діях посадових осіб АТ КБ «ПриватБанк» ознак кримінального правопорушення, передбаченого Кримінальним кодексом України.

Крім того, визначення наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення та вирішення питання про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань належать до повноважень органів досудового розслідування та прокуратури, а не суду цивільної юрисдикції.

Суд звертає увагу, що відповідно до статей 55, 214 Кримінального процесуального кодексу України, позивач не позбавлений права самостійно звернутися до правоохоронних органів або прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення для проведення відповідної перевірки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що правових підстав для постановлення окремої ухвали у даній справі не встановлено, а тому у задоволенні позовної вимоги про її постановлення слід відмовити.

Судові витрати у вигляді судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 946 гривні 25 копійок, підлягають до стягнення з відповідача на користь держави так, оскільки позов задоволено частково та позивач звільнена від сплати судового збору.

На підставі ст.ст. 10, 12, 13, 18, 81, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій та бездіяльності протиправними, стягнення сум та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати дії Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» щодо стягнення (списання) коштів у розмірі 3028 грн., належних ОСОБА_1 , незаконними.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави 946 гривні 25 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду шляхом подачі в 30 денний строк з дня виготовлення повного судового рішення апеляційної скарги.

Суддя Хмельницького

міськрайонного суду Н.В. Хараджа