Номер провадження: 22-ц/813/5203/25
Справа № 947/4733/24
Головуючий у першій інстанції Цирфа К.А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Шкільний» про усунення перешкод у користуванні майном, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , ОК «Автогаражний кооператив «Шкільний» про усунення перешкод у користуванні гаражем № НОМЕР_1 , який розташований на території АК «Шкільний» в м. Одесі, по проспекту Небесної Сотні, 40.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що після сплати вступного внеску до автогаражного кооперативу в 2003 році він став членом вказаного кооперативу та отримав у власність гараж № НОМЕР_1 , що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру, копією технічного паспорта на гараж № НОМЕР_1 та перепусткою на його ім`я.

У подальшому вказаним гаражем заволоділа його сестра ОСОБА_3 . Наразі, вона, разом зі службовими особам автогаражного кооперативу, перешкоджають позивачеві у користуванні цим гаражем. Указані обставини стали підставою для звернення з цим позовом до суду.

На обґрунтування своєї правової позиції позивач покликався на положення ст. 317, 321, 391 ЦК України щодо непорушності права власності та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном; ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо мирного володіння своїм майном та гарантій позбавлення права власності тільки на підставі закону.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Шкільний» про усунення перешкод у користуванні майном відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 14.10.2025 року на 15:00 год. представник Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Шкільний» не з`явився, про причини не явки не повідомив, про відкладення судового засідання заяву не подавав.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 14.10.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Шкільний» про усунення перешкод у користуванні майном, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності у нього права власності на гараж № НОМЕР_1 в Автогаражному кооперативі «Шкільний».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- згідно з свідоцтвом на будівництво індивідуального гаража-бокса № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 від 01.05.1974 року (т. 1 а. с. 15), копії технічного паспорта від 29.08.2003, копій квитанцій до прибуткового касового ордеру щодо сплати членських внесків № 637 від 14.05.2003 та № 1418 від 12.11.2003, як мінімум до листопада 2003 року ОСОБА_4 був володільцем гаража № НОМЕР_1 в АК «Шкільний»;

- відповідно до свідоцтва володільця індивідуального гаража-бокса № НОМЕР_1 , виданого АК «Шкільний», ОСОБА_3 є володільцем вказаного гаража (т. 1 а. с. 35);

- відповідно до свідоцтва володільця індивідуального гаража-бокса № НОМЕР_2 (т. 1 а. с. 183), виданого АК «Шкільний», ОСОБА_1 є володільцем вказаного гаража;

- відповідно до інформаційної довідки № 396946634 від 27.09.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 право власності на гараж № НОМЕР_1 в АК «Шкільний» не зареєстровано (т. 1 а. с. 144);

- будь-яких документів з КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради щодо реєстрації права власності на гараж № НОМЕР_1 в АК «Шкільний» за ОСОБА_1 , останнім також не надано.

На підтвердження оплати членських внесків за користування вказаними гаражами в АК «Шкільний» сторонами надані копії квитанцій до прибуткових касових ордерів, а саме:

- ОСОБА_1 за № 607 від 29.04.2004 року, № 406 від 19.03.2005 року (т. 1 а. с. 14);

- ОСОБА_3 за № 310 від 04.03.2017 року, № 309 від 15.02.2018 року, № 97 від 10.05.2019 року, № 374 від 14.02.2020 року, № 231 від 28.01.2021 року, № 214 від 24.01.2022 року, № 454 від 03.04.2023 року, № 354 від 15.02.2024 року (т. 1 а. с. 29-32).

Основним установчим документом Автогаражного кооперативу «Шкільний» (код ЄДРПОУ № 20993925) є статут, який 26.07.2004 року зареєстрований у новій редакції на підставі рішення № 1720 виконавчого комітету Одеської міської ради.

Відповідно до п. 1.1. статуту, Автогаражний кооператив «Шкільний» є добровільним об`єднанням громадян його членів, створеним для розміщення та охорони власних транспортних засобів, ведення спільної господарської діяльності та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування та охорони, які добровільно об`єдналися на основі членства.

Автогаражний кооператив є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням (п. 1.3. статуту).

Місцезнаходженням кооперативу визначено адресу: АДРЕСА_1 (південна окраїна аеродрому «Шкільний») (п. 1.7. статуту).

Вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок у порядку та розмірах, визначених загальними зборами членів кооперативу (п. 4.2. статуту).

Кооператив зобов`язаний вести облік своїх членів та видати кожному з них посвідчення про членство (п. 4.4. статуту).

Кооператив є власником будівель, споруд, грошових коштів та майнових внесків його членів, доходів, одержаних від провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом (п. 9.3. статуту).

Пай кожного члена кооперативу формується за рахунок разового внеску або часток протягом певного періоду (п. 10.1. статуту). Право власності членів кооперативу фізичних осіб на свою загальну частку успадковується (п. 10.4. статуту).

Одними із основних обов`язків членів кооперативу є виконання вимог правил користування гаражем-боксом та утримання місць для стоянки автомобіля, що перебувають у його власності, в належному стані (п. 5.2. статуту) (т. 1 а. с. 201).

Згідно з відповіддю АК «Шкільний» від 29.11.2004 на ухвалу суду від 19.11.2024 року про витребування інформації та доказів установлено, що пайовий фонд автогаражного кооперативу не формувався. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також їх батько ОСОБА_5 будь-яких коштів або майна до пайового фонду автогаражного кооперативу не вносили. Вступні, пайові, додаткові пайові, цільові внески також не сплачувалися. Вказані особи сплачували тільки членські внески. Щодо підтвердження сплати членських внесків ОСОБА_5 , який помер в 2015 році, зазначено, що у зв`язку з перебігом строку зберігання первинних бухгалтерських документів, відповідні прибуткові касові ордери не збереглися. Також у відповіді автогаражного кооперативу зазначено, що позивач ОСОБА_1 з 2003 року і по цей час користується гаражем № НОМЕР_2 , за що сплачує членські внески. ОСОБА_5 до 2015 року користувався гаражем № НОМЕР_1 . Після його смерті, з 2015 року і по теперішній час, гаражем № НОМЕР_1 користується його донька ОСОБА_3 , яка вступила до членів кооперативу на підставі заяви та успадкувала пай після батька ОСОБА_5 . Дружина померлого подала заяву про відмову від вступу до членів кооперативу та користування гаражем № НОМЕР_1 на користь доньки ОСОБА_3 .

Щодо порядку передачі права користування гаражем у відповіді автогаражного кооперативу зазначено, що член кооперативу, який виходить, пише заяву про вихід з членів кооперативу, а новий член кооперативу пише заяву про вступ та отримує звільнений попереднім членом гараж. У разі смерті члена кооперативу, близькі родичі (подружжя, діти, онуки тощо) вступають в члени кооперативу та отримують гараж, який займав померлий (т. 1 а. с. 194).

До відповіді на ухвалу суду відповідачем АК «Шкільний» також долучено копії прибуткових касових ордерів про сплату членських внесків ОСОБА_1 за період 2020-2023 років за гараж № НОМЕР_2 , а саме: № 246 від 28.01.2020 року, № 1385 від 13.11.2020 року, № 155 від 25.01.2021 року, № 820 від 13.07.2021 року, № 233 від 01.02.2022 року, № 155 від 17.01.2023 року, № 485 від 28.04.2023 року, № 1012 від 11.10.2023 року, а також ОСОБА_3 за період 2020-2024 років за гараж № НОМЕР_1 , а саме: № 374 від 19.02.2020 року, № 231 від 02.02.2021 року, № 241 від 25.01.2022 року, № 454 від 04.04.2023 року, № 354 від 19.02.2024 року.

Відповідно до заяви ОСОБА_6 від 15.07.2023 року остання засвідчила, що після смерті свого чоловіка в 2015 році вона подала до автогаражного кооперативу заяву про відмову від успадкування права користування гаражем № НОМЕР_1 та необхідності його переоформлення на ім`я доньки ОСОБА_3 . ОСОБА_6 не буда допитана під час судового розгляду як свідок у зв`язку з поганим самопочуттям (т. 1 а. с. 36).

Факт написання цієї заяви саме матір`ю сторін ОСОБА_6 під час дослідження доказів у судовому засіданні сторонами під сумнів не ставився.

Допитаний за клопотанням позивача свідок ОСОБА_7 повідомив, що він раніше працював разом з ОСОБА_5 . Щодо продажу гаража № НОМЕР_1 зазначив, що колишній володілець готував його до продажу. У якому саме році не пам`ятає, але ОСОБА_1 з колишнім володільцем вирішували це питання в кабінеті колишнього керівника автогаражного кооперативу. Під час їхньої розмови він присутній не був. Чи підписувалися вказаними особами якісь документи, чи передавалися кошти йому не відомо. Також зазначив, що ОСОБА_5 на території автогаражного кооперативу придбав інший гараж за № НОМЕР_2 , у якому саме році не пам`ятає. У подальшому гаражем № НОМЕР_2 і до цього часу користується його син ОСОБА_1 .

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд проаналізувавши заяви по суті справи та надані сторонами докази на їх підтвердження, вірно визначився, що між позивачем та відповідачем-1 і відповідачем-2 виник спір щодо порядку користування гаражем в автогаражному кооперативі та позивач при цьому уважає себе власником гаража, права якого порушені, що і стало підставою для зверненням з цим позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію встановленим обставинам, суд вірно зазначив, що спірні правовідносини з приводу набуття права власності на об`єкти нерухомості та його захисту, на час виникнення спірних правовідносин та в подальшому, врегульовані Законом України «Про кооперацію» від 10.07.2003 року № 1087-IV, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV, положеннями ЦК України.

Відповідно до абз. 3 ст. 2 Закону України «Про кооперацію», кооператив юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом обґрунтовано зазначено, що право власності на об`єкти нерухомості членів кооперативу до 2013 року реєструвалося органами Бюро технічної інвентаризації, якими видавалися свідоцтва про право власності, витяги про реєстрацію права власності, а також витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно.

Починаючи з 2013 року в Україні функціонує Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, а реєстрація права власності здійснюється відповідно до наданих правовстановлюючих документів в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV (далі Закон 1952-IV)

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV).

Таким чином, документом, який посвідчує реєстрацію права власності з 2013 року, є витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Колегія суддів виходячи з досліджених матеріалів справи, погоджується з висновком районного суду про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами факту наявності права власності ОСОБА_1 на гараж № НОМЕР_1 в Автогаражному кооперативі «Шкільний».

Суд надав об`єктивну оцінку тим наданим позивачем документам, якими останній намагався довести своє право власності на спірний гараж.

Зокрема, суд правильно зазначив, що додані позивачем до справи копії технічного паспорта від 29.08.2003 року на гараж № НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 8), відповідь з Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області від 05.12.2023 року (т. 1 а. с. 10), копії квитанцій до прибуткового касового ордеру № 607 від 29.04.2004 року та № 406 від 19.03.2005 року, відповідно до яких позивачем були сплачені членські внески за гараж № НОМЕР_1 , наявність перепустки № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 14), показання свідка ОСОБА_7 не можуть замінити наявність правовстановлюючих документів та підтвердити право власності на гараж № НОМЕР_1 в Автогаражному кооперативі «Шкільний».

Водночас з встановлених у справ обставин вбачається, що позивач не надав доказів виникнення у нього права власності на спірний гараж, зокрема - укладення ним договору щодо придбання спірного гаражу в особи, яка була попереднім власником цього гаражу або доказів про видачу Автогаражним кооперативом «Шкільний» свідоцтва власника індивідуального гаражу-боксу № НОМЕР_1 аналогічного тому, яке позивачу видано на гараж-бокс № НОМЕР_2 в цьому ж автогаражному кооперативі (т.1 а. с. 183).

Сама по собі подана позивачем перепустка за № 477 не є підтвердженням права власності на гараж-бокс, а лише надає йому право проїзду на територію автогаражного кооперативу.

Не є належним доказом набуття позивачем права власності на спірний гараж додані до справи дві квитанції про сплату ним членських внесків за 2004-2005 роки в яких зазначений гараж № НОМЕР_1 , оскільки до справи додані також квитанції про сплату ОСОБА_5 (батьком позивача) членських внесків у тій самий період 2004=2006 років із вказівкою у квитанціях гаражу № НОМЕР_2 , який згідно свідоцтва власника індивідуального гаражу-боксу належить саме позивачу.

Тобто, сама факт сплати особою членських внесків за користування певним гаражем не є безумовним підтвердженням права власності цієї особи на такий гараж-бокс. При цьому, слід враховувати, що позивач ОСОБА_1 та померлий у 2015 році ОСОБА_5 є сином та батьком відповідно, що і пояснює факт сплати одним замість іншого членських внесків за гаражі-бокси та можливість їх періодичного використання або позивачем або його батьком безвідносно до того, за ким з них на праві власності закріплений той чи інший гараж.

Автогаражний кооператив «Шкільний» підтвердив факт належності спірного гаражу-боксу № НОМЕР_1 саме ОСОБА_5 , після смерті якого у 2015 році, даний гараж був переоформлений на його дочку ОСОБА_3 , яка з того часу фактично володіє цим гаражем і будучи членом кооперативу, сплачує відповідні членські внески.

Будь-яких доказів про наявність у позивача претензій щодо користування спірним гаражем його батьком до 2015 року або про наявність між ними спору з цього приводу, позивачем не надано.

Також, позивачем не надано доказів звернення до автогаражного кооперативу «Шкільний» у 2015 році. із заявою про переоформлення на нього свідоцтва на даний гараж після смерті батька.

В матеріалах справи міститься заява дружини ОСОБА_5 , який помер у 2015 році про переоформлення гаражу на її ім`я і про подальше переоформлення на свою дочку ОСОБА_3 . У цій же заяві ОСОБА_8 стверджує, що її син ОСОБА_9 не має права на цей гараж, оскільки у нього є свій гараж в цьому ж кооперативі.

При таких обставинах колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову по суті заявлених вимог і у зв`язку з цим про відсутність підстав для застосування позовної давності відповідно до поданої відповідачем заяві, оскільки це питання є похідним від встановлення факту порушення права власності позивача, наявність якого не було доведено позивачем у цій справі.

Доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про неправильну оцінку судом доказів, які надані сторонами та неправильне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 20.10.2025 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова