КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Бойкініча Романа Сергійовича на рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, у якому просила суд:

- визначити місце проживання дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з позивачем;

- стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей - доньки та сина, в розмірі 13 500 гривень, щомісячно, на кожну дитину, починаючи стягнення з 14 листопада 2024 року і до досягнення дітьми повноліття.

В обґрунтування позову зазначала, 29.01.2011 між сторонами було укладено шлюб, від якого вони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12.12.2023 розірвано шлюб між сторонами.

Батько дітей проживає окремо, вступив у нові сімейні стосунки, одружився, в новому шлюбі у нього народилась дитина.

Поряд із цим сторони не можуть самостійно дійти згоди з ким з них мають проживати їх спільні діти. Позивач вважає, що визначення місця проживання дітей із матірю відповідатиме їхнім якнайкращим інтересам.

У частині стягнення аліментів вимоги обґрунтовані тим, що позивач несе витрати на утримання дітей, дітям має бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку, а тому батько дітей, який здоровий і працездатний, повинен сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі, у розмірі 27 000 гривень, тобто по 13500,00 грн на кожну дитину щомісячно.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 березня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів задоволено. Визначено місце проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 13 500 (тринадцять тисяч п`ятсот) гривень, щомісячно, на кожну дитину, починаючи стягнення з 15 листопада 2024 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Додатковим рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1211,80 грн та 649, 00 грн витрат на поштову кореспонденцію.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача адвокат Бойкініч Р.С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить в частині визначення місця проживання дітей скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, а також змінити рішення суду в частині стягнення аліментів, зменшивши розмір аліментів до 3 750,00 грн на кожну дитину щомісячно.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження наміру позивача врегулювати питання визначення місця проживання дітей у добровільному порядку. Апелянт зазначає, що ним було направлено позивачу проект договору про визначення місця проживання дітей, однак позивач не погодила умови цього договору, не запропонувала свого проекту, не надала зауважень чи заперечень до пунктів чи договору в цілому.

Звертає увагу суду, що в частині визначення місця проживання дітей відсутній предмет спору, оскільки діти і так проживають з матір`ю, а батько не заперечує проти цього, тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Стосовно майнового стану та спроможності сплачувати аліменти у визначеному розмірі судом, то зазначає, що висновки суду з цього приводу є помилковими. Відповідач зазначає, що дохід підприємства не є його особистим доходом, а належить підприємству.

Щодо розміру аліментів, ОСОБА_1 зазначає, що при визначенні розміру аліментів судом першої інстанції не було враховано майнового стану відповідача та наявність ще однієї дитини. Вказує, що розмір аліментів значно перевищує розмір його доходу, оскільки дохід складає 18 000 грн, а аліменти 27 000 грн. Крім цього зазначає, що матеріали справи не містять доказів витрат позивачки саме на 27 000 грн на місяць, а чеки на придбання продуктів харчування не можуть бути належним доказом, оскільки не містять даних про те, хто саме є платником.

У відповідь на апеляційну скаргу від позивачки надійшов відзив. У відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що предмет спору наявний, оскільки сторони тривалий час не могли дійти згоди щодо місця проживання дітей. Крім цього договір, про який згадує апелянт, не влаштовував то одну, то іншу сторону, як в контексті виховання дітей, так і в контексті місця проживання дітей.

Щодо неспроможності відповідача сплачувати зазначену суму аліментів, то позивачка вважає, що доводи відповідача в цій частині суперечать фактичним обставинам, оскільки у суді доведено, що витрати відповідача перевищують його офіційні доходи.

Зокрема у проекті Договору між батьками щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання та утримання дітей, на який посилається Відповідач у відзиві на позовну заяву, у пункті 3.9. вказується, що батьки забезпечують підготовку Дітей до вступу на навчання за кордоном у таких країнах, як Велика Британія або США.

Позивач зазначає, що це свідчить про те, що доходи відповідача значно більші, аніж він про це зазначає, оскільки навчання за кордоном дороговартісне і з заробітною платою у 18 000 грн неможливо було б його забезпечити.

Окрім цього, 28 березня 2025 року ОСОБА_1 було перераховано ОСОБА_2 27 000 гривень аліментів у якості добровільного виконання рішення суду, у межах суми платежу за один місяць.

Згодом, 06 травня 2025 року ОСОБА_1 було перераховано ОСОБА_2 45 000 гривень (6 платежів по 7 500 гривень у якості аліментів, у самостійно визначеному ОСОБА_1 розмірі, за період з грудня 2024 року по травень 2025 року).

Тобто, приблизно за 40 днів ОСОБА_1 перераховано аліменти на загальну суму 72 000 грн, що складає 4 повних заробітних плати ОСОБА_1 (4 х 18 000 = 72 000).

Додатково, 27 травня 2025 року ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_2 аліменти за червень 2025 року у сумі 7 500 гривень.

Зазначена інформація також підтверджує, що витрати апелянта є вищими за доходи, а також те, що ОСОБА_1 наділений фінансовою можливістю сплачувати аліменти саме у розмірі 27 000 гривень.

З огляду на усе вищезазначене, позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та законного висновку щодо того, що доходи Відповідача є такими, що дозволяють сплачувати аліменти у розмірі, який визначено рішенням суду. Тому, у задоволенні скарги у цій частині також просить відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Бойкініч Р.С. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Роздорожний О.О. у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації свого представника для участі у судовому засіданні не направила, у заяві, поданій до Київського апеляційного суду 02.09.2025 просила ухвалити рішення по справі в інтересах малолітніх дітей, а також через велику завантаженість в інших судових засіданнях, розглядати дану справу без участі представника Служби.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позов в частині позовних вимог про визначення місця проживання дітей, суд першої інстанції, врахувавши висновок Орган опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, відсутність доказів, що визначення місця проживання дітей з матір`ю буде суперечити інтересам дітей, дійшов висновку про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю.

Вирішуючи вимоги щодо стягнення аліментів на дітей, суд першої інстанції, врахувавши матеріальне становище відповідача, наявність дитини від нового шлюбу, рівність прав та обов`язків обох батьків щодо матеріального утримання дітей, дійшов висновку про те, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на дітей в розмірі 13 500 (тринадцять тисяч п`ятсот) гривень, щомісячно на кожну дитину, починаючи стягнення з 15 листопада 2024 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, 29.01.2011 між сторонами було укладено шлюб, від якого мають дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12.12.2023 у справі № 758/13842/23 було розірвано шлюб між сторонами.

Сторонами визнається та матеріалами справи підтверджується, що діти проживають разом з позивачкою.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визначення місця проживання дітей з матірю, ОСОБА_2 зазначала, що сторони не можуть дійти згоди з цього питання, тому матір вважає, що воно має бути остаточно вирішене судом.

Як вбачається з Висновку органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.02.2025 року, доцільно визначити місце проживання дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матірю ОСОБА_2 .

У відповідності до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення частини першої статті 3, статті 9 Конвенції про права дитини, частин другої і третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Матеріалами справи підтверджено, що діти проживають із матір`ю й вона здійснює їх виховання, утримання й догляд.

Наявні в матеріалах справи психолого-педагогічні характеристики дітей вказують на те, що діти мають тісний зв`язок з матірю та один з одним, який необхідно зберігати та не можна порушувати і який необхідно враховувати при встановленні порядку та режиму піклування про дітей, неможливо відлучати дітей від тих осіб, що є опорними (матір) без завдання шкоди психологічному стану дітей. (а.с. 207-211 том 1)

Актом оцінки потреб сім`ї №106/71/755, що складений 27.08.2024 за зверненням позивача фахівцем Подільського районного в місті Києві центру соціальних служб, зафіксовано, що діти проживають разом із матірю в трикімнатній квартирі, кожна дитина проживає в окремій кімнаті, умови проживання задовільні. (а.с. 70-73 том 2)

Відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї (т. 2, а. с. 74-75), сімя де триває спір між батьками щодо способу участі у вихованні та визначенні місця проживання дітей.

Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 09 .08.2023 (а.с. 76- т. 2) за адресою проживання позивачки створені належні умов для проживання, навчання й виховання дітей.

Заперечуючи проти позову в цій частині, відповідач ОСОБА_1 зазначав про відсутність предмета спору, оскільки він ніколи не заперечував щодо проживання дітей саме з матірю.

Поряд із цим, колегія суддів апеляційного суду зауважу, що відповідно до частини 2,8,9,10 статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

З матеріалів справи вбачається, що сторони намагались узгодити між собою питання здійснення батьківських прав, визначення місця проживання дітей та утримання дітей, шляхом укладення відповідного договору. (а.с. 23-26 том 1)

Поряд із цим, в ході розгляду справи встановлено, що сторони не дійшли згоди між собою щодо положень такого договору, у зв`язку із чим останній не було укладено.

За змістом апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 серед доводів зазначає про те, що на час дії в Україні воєнного стану найкращим інтересам дитини відповідало б проживання дітей з батьком в м. Біла Церква, оскільки Подільський район міста Києва, в якому проживає позивачка з дітьми, зазначає масових обстрілів, наслідком яких є руйнування будинків та чисельні людські жертви.

В матеріалах справи також наявні докази: копії знімків з екрану, в яких зафіксовано листування сторін в мережі Вайбер, з якого вбачається наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дітей. (а.с. 53-57 тм 1)

З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги про відсутність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дітей, не можуть бути взяті до уваги, оскільки спростовуються дослідженими по справі доказами, які підтверджують відсутність між батьками однозначної спільної позиції щодо місця проживання дітей

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України).

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Вирішуючи питання визначення розміру аліментів, суд першої інстанції врахував, що згідно з відомостями за 2024 рік, які надані Пенсійним фондом України, відповідач отримав дохід всього у сумі 180 280,00 грн.

Поряд із цим, відповідач є засновником та власником ТОВ «Клініка ЦСМ» та ТОВ «Центр Пріоритет», які отримують високий прибуток, що підтверджується Балансом (звітом про фінансовий стан) 2021-2023 рр; власником Торгової Марки «ЦСМ»; власником автомобіля NISSAN, модель: ROGUE; співвласником 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки ТОВ «Центр Пріоритет» від 26.12.2024 відповідач отримує щомісячний дохід у розмірі 16 100,00 грн.

Відповідно до довідки ТОВ «Клініка ЦСМ» від 26.12.2024 відповідач отримує щомісячний дохід у розмірі 1 610,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що за змістом Балансу на 31.12.2023 ТОВ «Клініка ЦСМ» має фінансовий результат до оподаткування у розмірі 509,8 тис. грн. При цьому, що за звітний період товариство мало прибуток у розмірі 17684,4 тис. грн, при тому, що за аналогічний період попереднього року прибуток склав 4397,3 тис. грн. За змістом Балансу на 31.12.2023 ТОВ «Центр Пріоритет» має фінансовий результат до оподаткування у розмірі 215,0 тис. грн. За звітний період товариство мало прибуток у розмірі 6128,4 тис. грн, при тому, що за аналогічний період попереднього року прибуток склав 1171,0 тис. грн.

Виходячи з таких фінансових даних, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив заперечення відповідача про неспроможність останнього сплачувати 27000,00 грн аліментів на утримання дітей.

Місцевий суд також надав правильну оцінку доводам відповідача про те, що розмір оплати за навчання дітей є занадто високим, оскільки, як встановлено по справі, договір щодо навчання доньки укладався під час перебування сторін у шлюбі (31.08.2022), батьки спільно узгоджували вибір навчального закладу, розуміючи вартість навчання у ньому.

Оскільки відповідач не надав суду доказів про те, що він за станом здоровя не спроможний сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі, врахувавши наявність у відповідача дитини від іншого шлюбу, відсутність доказів про участь батька у забезпеченні дітей, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей до досягнення ними повноліття в примусовому порядку, в розмірі 13 500 гривень, щомісячно, на кожну дитину, починаючи стягнення з 15 листопада 2024 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про не доведення позивачкою обсягу витрат на дітей в розмірі 27 000 гривень щомісячно. Так, з матеріалів справи вбачається, що за договорами про надання освітніх послуг із здобуття загальної середньої освіти позивачка сплачує на навчання доньки 14 970 грн, та на навчання сина 15 996 грн щомісячно. З договору про надання послуг на харчування, доданого до позовної заяви, вбачається, що щомісячні витрати позивачки на харчування кожного з дітей у школі становлять по 4 400 грн. Договорами №№155,156 про надання інформаційно-консультативних послуг з питань, що пов`язані з навчанням учнів за навчальними програмами для 6 класу та 1 класу в приватних закладах освіти від 29.04.2024року, вартість послуг сукупно, складає 15 000 грн.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позивачка самостійно несе і інші витрати на утримання двох дітей віком 12 та 7 років, зокрема: харчування, одяг, відпочинок та дозвілля, лікування та оздоровлення дітей. Розмір таких витрат не підтверджений належними доказами. Водночас, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років у розмірі 3196 гривень.

З огляду на вказане, взявши до уваги витрати на дітей, які підтверджені позивачкою належними доказами, а також встановлений законом розмір прожиткового мінімуму, загальні щомісячні витрати ОСОБА_2 на обох дітей становлять не менше 60 000 гривень.

Таким чином, визначений судом розмір стягнутих аліментів, на думку колегії суддів, є справедливим, достатнім та таким, що враховує як інтереси дітей, так і платника аліментів.

Доказів того, що такий розмір аліментів є надмірним, та покладення на відповідача обов`язку з його сплати поставить його у скрутне матеріальне становище, матеріали справи не містять.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянтів по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційних скарг не встановлені.

Підстави для вирішення питання для розподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу подану адвокатом Бойкінічем Романом Сергійовичем в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складений 15 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : С.А. Голуб

Т.А. Слюсар