ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/909/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів - Хоми М.В., Храпак Н.М.

за участю секретаря - Панькевич Т.І.,

представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/10616/24 за апеляційною скаргою малолітнього ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Авдєєнко Владислав Валерійович на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2025 року (ухвалене суддею Дзюбичем В.Л., дату складення повного тексту не зазначено) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Управляння сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2024 року малолітній ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Авдєєнко В.В. звернувся до суду із вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначали, що 22 березня 2024 року між відповідачами у даній справі було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Звертали увагу на те, що у п. 10 вказаного договору зазначено, що станом на день укладення договору малолітні чи неповнолітні діти не мають права користування вищевказаною квартирою, а у п. 11 договору обумовлено, що на вказану квартиру не поширюються права третіх осіб.

Зазначали, що вказані відомості у договорі не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08.02.2022 року у справі №607/11584/21 (яке було чинним як станом на час укладення спірного договору, так і станом на час подання позову), оскільки з резолютивної частини даного рішення вбачається, що малолітнім ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виділено в користування кімнату площею 18,6 кв.м. (приміщення №5), а допоміжні приміщення: кухню (приміщення №4), ванну кімнату (приміщення №2), вбиральню (приміщення №3), балкон (приміщення № 1) залишено в спільному користуванні з ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 .

Вважали, що у відповідності до ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" для вчинення спірного договору відповідачем необхідно було попередньо одержати дозвіл органів опіки та піклування, оскільки позивач і третя особа - неповнолітній ОСОБА_6 мають встановлене судовим рішенням право користування житлом, яке було відчужене за спірним правочином.

Відтак з урахуванням наведеного та на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. за реєстром №327 від 22.03.2024 року, а судові витрати по справі покласти на відповідачів.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 20 000 грн. понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги.

В апеляційній скарзі малолітній ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Авдєєнко В.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Вважає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права.

Вказує на те, що суд першої інстанції, посилаючись на релевантну практику Верховного Суду щодо порядку застосування ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" не врахував, що висновки Верховного Суду були зроблені у вказаних справах без урахування положень ст. 15 вказаного Закону та ст. 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування".

Від представника відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_5 - адвоката Вароди П.Б. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Звертає увагу на те, що на час придбання ОСОБА_2 спірної квартири у власність у ній не було зареєстрованих осіб, що підтверджується листом Управління державної реєстрації Відділу реєстрації проживання осіб Тернопільської міської ради від 02 квітня 2024 року №684/28-03.

Також звертає увагу на те, що у рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у цивільній справі № 607/11584/21 від 08.02.2022 року встановлено, що ОСОБА_7 та малолітні ОСОБА_6 і ОСОБА_8 не є співвласниками спірного житла, що виключає можливість застосування до них прав сервітутного користування житлом. Подібні висновки були підтверджені Тернопільським апеляційним судом та Верховним Судом.

Вказує на те, що згідно з інформаційною довідкою від 04.03.2025 року ОСОБА_7 , яка є матір`ю позивача ОСОБА_1 , набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28.01.2025 року.

Зазначає, що взяті до уваги судом першої інстанції висновки Верховного Суду щодо застосування статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залишаються релевантними у даній справі, оскільки сформульовані з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства, зокрема про добросовісність, правову визначеність і презумпцію правомірності правочину.

Вказує на те, що скаржник не довів, яким саме чином положення статей 15 згаданого Закону чи статті 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» змінюють правову оцінку обставин цієї справи або надають дитині речові права на спірну квартиру. Посилання на ці норми не супроводжено аналізом їх змісту чи юридично значимих наслідків у контексті конкретного правочину, що свідчить про декларативність таких тверджень.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Авдєєнко В.В. підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній.

В судовому засіданні представник відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_5 - адвокат Варода П.Б. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги з мотивів, викладених у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до наступного.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі.

Судом встановлено наступні обставини справи.

22 березня 2024 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Іваненко О.С.

Згідно п.1 вказаного Договору ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив належну ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

У пп. 6, 7 Договору зазначено, право власності у покупця на квартиру виникає з моменту державної реєстрації права власності у відповідності до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На продаж нерухомого майна, що є предметом цього договору, отримана згода дружини продавця ОСОБА_5 , яка посвідчена нотаріально.

Згідно п. 10 Договору Продавець ставить до відома Покупця, а покупцю відомо, що в квартирі АДРЕСА_1 станом на день укладення договору купівлі-продажу квартири, малолітні чи неповнолітні діти, а також недієздатні чи обмежено дієздатні особи не зареєстровані та не мають права користування вищевказаною квартирою.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав який сформований станом на 22.03.2024 року квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .

Згідно листа Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради від 02.04.2024 року №684/28-03 за період 01.08.2012 року по 31.03.2016 року та за період роботи з 04.04.2016 року до 27.03.2024 року за адресою: АДРЕСА_3 інформація щодо зареєстрованих осіб відсутня.

Згідно інформаційної довідки від 04.03.2025 року ОСОБА_7 (законний представник неповнолітніх: ОСОБА_9 та ОСОБА_6 ) набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 28.01.2025 року.

Згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.02.2022 року, яке ухвалено в цивільній справі №607/11584/21, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , в інтересах малолітніх ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи Управління сім`ї, молодіжної політики і захисту дітей Тернопільської міської ради, ОСОБА_10 , ОСОБА_5 про визначення порядку користування квартирою задоволено та встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :

- малолітнім ОСОБА_1 , ОСОБА_4 виділено в користування кімнату площею 18, 6 кв.м. (приміщення №5);

- ОСОБА_3 виділено в користування кімнату площею 13, 0 кв.м. (приміщення №6);

- допоміжні приміщення: кухню (приміщення №4), ванну кімнату (приміщення №2), вбиральню (приміщення №3), балкон (приміщення № 1) залишено в спільному користуванні.

Постановою Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області від 07.01.2025 року, скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.09.2024 року в цивільній справі 607/11193/24, яким усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_7 та неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Тернопільським апеляційним судом у вказаній справі ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою шляхом виселення відмовлено.

У цивільній справі 607/11193/24 судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , будучи власником квартири АДРЕСА_1 , в якій позивач ОСОБА_1 , як малолітня особа, має право на користування однією із кімнат у квартирі та приміщеннями загального користування, відчужив вказану квартиру без попереднього одержання дозволу органу опіки та піклування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що нормами чинного законодавства України не передбачено обов`язку відповідача ОСОБА_3 , як власника квартири, який мав намір відчужити належну йому квартиру, не будучи батьком неповнолітніх дітей, попередньо одержувати дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину, зважаючи на те, що позивач - малолітній ОСОБА_1 має право на користування однією із кімнат та допоміжними приміщеннями у квартирі яка відчужується, а тому вважав, що відсутні підстави для визнання спірного договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої-третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Системний аналіз статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх.

Чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того, чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06 травня 2019 року у справі № 639/5828/15-ц (провадження № 61-29627св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 346/432/16-ц (провадження № 61- 29148св18) та від 19 червня 2019 року у справі № 695/2714/15-ц (провадження № 61-29000св18), від 08 червня 2021 року у справі № 607/8145/18.

Так, позивач вважав, що для вчинення спірного договору відповідачу ОСОБА_3 необхідно було попередньо одержати дозвіл органів опіки та піклування, оскільки позивач і третя особа мають встановлене судовим рішенням право на користування житлом, яке було відчужене за спірним правочином.

Однак встановивши, що відповідач ОСОБА_3 не є ані батьком малолітнього ОСОБА_1 , який є позивачем у справі, ані особою, яка замінює йому останнього, а є його дідом, суд вірно виснував про те, що будучи власником спірної квартири ОСОБА_3 мав законне право розпоряджатися належним йому майном без попереднього дозволу органу опіки та піклування на відчуження цього майна, відтак суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2021 року у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Відтак колегія суддів вважає, що місцевий суд обґрунтовано врахував висновки Верховного Суду щодо застосування статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», що містяться у постановах від 06 травня 2019 року у справі № 639/5828/15-ц (провадження № 61-29627св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 346/432/16-ц (провадження № 61- 29148св18) та від 19 червня 2019 року у справі № 695/2714/15-ц (провадження № 61-29000св18), від 08 червня 2021 року у справі № 607/8145/18 від 24.09.2024 року у справі №534/552/20, які є релевантними у справі, що переглядається апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд не врахував, що висновки Верховного Суду були зроблені у вищевказаних справах без урахування положень ст. 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та ст. 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування", колегія суддів оцінює критично, оскільки вони не дають підстав вважати згадані висновки Верховного Суду нерелевантними.

Більше того, апеляційний суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на ст. 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування", оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що малолітній ОСОБА_1 має статус дитини-сироти чи дитини, позбавленої батьківського піклування, в розумінні ст. 1 цього Закону, з урахуванням того, що у нього наявний законний представник його мати ОСОБА_7 . Крім того, матеріали справи не містять жодної інформації про те, що батька позивача - ОСОБА_11 було позбавлено батьківських прав.

Відтак колегія суддів вважає, що місцевий суд, оцінивши зібрані у справі докази в межах своїх повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо оскарження стягнутих із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 20 000 грн. понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору не спростовують, оскільки такі кореспондуються із правовими позиціями Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу малолітнього ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Авдєєнко Владислав Валерійович - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Хома М.В.

Храпак Н.М.