Справа № 461/5194/24 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л
Провадження № 22-ц/811/2276/25 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,

суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю представника позивача-адвоката Манукян М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №461/5194/24 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 -адвоката Манукян Марти Андріївни на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 23 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору : орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення,-

в с т а н о в и в :

представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Манукян М.А. звернулася до суду із позовною заявою, у якій просить встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позову покликається на те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивачу необхідно для оформлення відстрочки від мобілізації та можливості отримання соціальної допомоги. Вказує, що шлюб між сторонами розірвано у 2023 році та згідно договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 08.01.2024 року відповідачка передала на виховання та постійне проживання дитину ОСОБА_3 позивачу. Дитина ОСОБА_3 постійно проживає разом із позивачем, який повністю займається вихованням дитини. Відповідач постійно проживає у Ізраїлі, де має нову сім`ю. Відтак, просить позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовлено.

Рішення оскаржила представник позивача-адвокат Манукян Марта Андріївна. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Судом не повно з`ясовані обставини , що мають значення для справи. Посилання суду на те, що встановлення факту самостійного виховання дитини можливе у справі про позбавлення батьківських прав матері не ґрунтується на нормах Закону та суперечить Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в якому чітко вказано , що особа має право на відстрочку коли самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду. Безпідставним є посилання суду на позицію ВП ВС викладену в постанові від 11.09.2024 року у справі № 201/5972/22 так як у цій справі суд вказав, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини повинно розглядатись у позовному , а не окремому провадженні. Суд відмовив у позові вказавши, що факт який просить встановити позивач не породжує юридичних наслідків , тобто від його встановлення особисті права позивача не зміняться та не припиняться, однак такий висновок суду суперечить позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 02.04.2025 року у справі № 127/3622/24, згідно якого така відмова суду вважається необґрунтованою, оскільки вона суперечить редакції ст.26 Закону №2232-ХІІ. В даній справі чітко встановлено, що позивач має намір реалізувати право на оформлення відстрочки від призову під час мобілізації з огляду на те, що самостійно виховує та утримує дитину. Даний спосіб захисту передбачений Законом «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Законом «Про військовий обов`язок та військову службу» та є ефективним так як досягає мету з якою поданий позов, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань на який йдуть лише у виняткових випадках. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення,яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідач в судове засідання не з`явились.

Судом вжиті заходи щодо повідомлення відповідачки про розгляд справи, за адресою зазначеною позивачем в апеляційній скарзі, що стверджується матеріалами справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Манукян М.А. на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Судом встановлено такі обставини.

Позивач та відповідач є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ) /а.с.13/.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.10.2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано /а.с.7-8/.

10.10.2023 року Галицьким районним судом м. Львова видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 /а.с.9/

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08.07.2024 року припинено нарахування та стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 /а.с.96-97/.

08.01.2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, яким визначено, що син сторін ОСОБА_3 проживає за місцем реєстрації батька, а саме: Львівська область, Жовківський район, село Воля-Висоцька. Про зміну місця проживання дитини, батько зобов`язується попереджувати матір письмово із вказуванням точного місця проживання дитини не пізніше одного місця з моменту зміни місця проживання /а.с.10/.

Згідно з актом №138 від 20.05.2024 року, складеного працівниками ЛКП «Сяйво», з січня 2024 року ОСОБА_1 займається вихованням сина ОСОБА_3 самостійно, що встановлено з виходом на адресу: АДРЕСА_1 , де ОСОБА_1 проживає разом із сином ОСОБА_3 без реєстрації /а.с.11/.

Згідно з довідкою №186 від 21.05.2024 року, виданою директором середньої загальноосвітньої школи №67 м. Львова, ОСОБА_3 є учнем 2-Б класу, регулярно відвідує заняття у школі, охайний, доглянутий. Мати ОСОБА_2 контакту зі школою не підтримує, батьківські збори не відвідує, перебуває за кордоном з 2023 року, не цікавиться вихованням та навчанням дитини. Дитина проживає з батьком ОСОБА_1 /а.с.22/.

Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї/особи від 17.06.2024 року та висновку оцінку потреб сім`ї від 17.06.2024 року, ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , дитина підтримує контакт з мамою у телефонному режимі, оскільки , на даний час, мама проживає в Ізраїлі/а.с.91-92, 93/.

За місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 характеризується позитивно, активно займається вихованням сина, стежить за успішністю, за побутовими умовами, харчуванням, одягом /а.с.94/.

Згідно характеристики учня 2-Б класу СЗШ №67 м. Львова ОСОБА_3 від 11.06.2024 року, ОСОБА_3 навчається в школі з 2024 року, має хороші досягнення у навчанні. Батько, ОСОБА_1 бере активну участь у житті класу, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини. З 2024 року ОСОБА_3 проживає з батьком, котрий і утримує його повністю. Мама на зв`язок із класним керівником не виходить /а.с.95/.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи судом не встановлено порушення прав позивача та інтересів дитини, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний позивачем спосіб, та необхідність встановлення (підтвердження) судом факту, про який просить позивач.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.

Як вбачається з мотивів позовної заяви, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, позивачу необхідно для оформлення відстрочки від мобілізації та можливості отримання соціальної допомоги. Підставами позову є невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків, зокрема, через постійне проживання за кордоном. Позивач стверджує, що мати дитини не надає коштів на її утримання, не відвідує дитину, не бере участі у навчальному процесі та фізичному, духовному розвитку дитини, що на його думку підтверджує факт самостійного виховання ним дитини.

В апеляційній скарзі представник позивача стверджує, що судом не враховано, що позивач має намір реалізувати право на оформлення відстрочки від призову під час мобілізації з огляду на те, що самостійно виховує та утримує дитину. Даний спосіб захисту передбачений Законом «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Законом «Про військовий обов`язок та військову службу» та є ефективним так як досягає мету з якою поданий позов.

Суд апеляційної інстанції вважає зазначені доводи такими, що не дають підстав для задоволення позову та апеляційної скарги з таких підстав.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь

у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач скористались зазначеною нормою права та врегулювали сімейні відносини щодо місця проживання дитини та участі кожного з батьків у вихованні та утриманні дитини нотаріально посвідченим договором укладеним 8 січня 2024 року.

Зокрема, пунктом 1 договору сторони визначили що їх дитина ОСОБА_3 проживає за місцем реєстрації батька, а саме: Львівська область, Жовківський район, село Воля-Висоцька. Про зміну місця проживання дитини, батько зобов`язується попереджувати матір письмово із вказуванням точного місця проживання дитини не пізніше одного місця з моменту зміни місця проживання /а.с.10/.

Водночас, суд першої інстанції правильно з`ясував, що ОСОБА_1 проживає разом із сином ОСОБА_3 без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , /а.с.11/ та доказів письмового попередження матері про зміну місця проживання дитини не надав.

Пунктом 2 договору передбачено порядок здійснення батьківських прав, а п.3 передбачені обов`язки як батька так і матері щодо участі у вихованні дитини.

Пунктом 4 Договору визначено, що він є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення і діє до часу настання повноліття дитини. За згодою сторін в період дії договору зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладення додаткового договору , посвідченого нотаріально. Таким самим шляхом договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору, або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання договору вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Цивільної відповідальності шляхом позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, адміністративної відповідальності шляхом накладення адміністративного стягнення та кримінальної відповідальності шляхом застосування покарання.

Разом з тим, у цій справі, невиконання відповідачкою батьківських обов`язків позивач вважає підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання ним дитини, для отримання відстрочки від мобілізації, що суперечить нормам сімейного законодавства.

Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання повинні відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки про дотримання принципу справедливості виклав Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого2021 року у справі № 754/5841/17.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц).

Суд апеляційної інстанції встановивши фактичні обставини справи, дійшов висновку, що позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітнього сина у цій справі фактично пред`явлений з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для відстрочки від мобілізації у воєнний час.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Разом з тим, у цій справі звернувшись з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини при наявності між ними нотаріально посвідченого договору щодо здійснення батьківських прав та добровільне визначення місця проживання дитини з батьком, позивач фактично не пред`явив до відповідачки жодної вимоги.

Позивачем не зазначено, як невиконання обов`язку щодо виховання дитини відповідачкою, порушує його право на відстрочку від мобілізації передбачене ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Крім цього, у справі відсутні докази того, що відповідні органи відмовили позивачу у наданні відстрочки від мобілізації, що було б підставою звернення з позовом .

Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», оскільки така регулює порядок звільнення з військової служби, однак позивач на військовій службі не перебуває.

Отже, суд першої інстанції дійшов загалом правильного висновку у цій справі про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог .

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а з врахуванням підтвердженого факту використання позивачем приватно-правового інструментарію не за його призначенням, підстав для скасування законного та обґрунтованого судового рішення немає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Манукян Марти Андріївни залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 23 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 09 жовтня 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р. Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В. Савуляк