Номер провадження: 22-ц/813/2320/25
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Вадовської Л.М. Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веб Маркет Інтерпрайс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 про витребування майна, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_4 про витребування майна, по якому просили:

- витребувати у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 137,9 кв.м.;

- встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого це рішення після набрання ним законної сили є підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 137,9 кв.м.

Свої вимоги позивачі мотивують тим, що 21 листопада 2012 року між ними та Приватним підприємством виробничо-комерційна фірма «Мікромегас» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 . З 2014 року позивачі постійно проживають в росії. Приїхавши в жовтні 2018 року до Одеси, позивачам стало відомо, що зазначена квартира належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2018 року, нібито укладеного між ними та ОСОБА_4 , та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупеня О.М. Як стверджують позивачі, вони жодних договорів на відчуження квартири не укладали, довіреностей не видавали, а відтак вважають, що квартира вибула поза їх волею.

Ухвалою від 31.03.2020 року задоволено клопотання представника позивачів та залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Веб Маркет Інтерпрайс» у якості відповідача, виключено ОСОБА_4 зі складу відповідачів та залучено в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою від 19.10.2020 року провадження у справі зупинено до розгляду та ухвалення рішення по справі № 522/18182/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня О.М., Товариство з обмеженою відповідальністю «Веб Маркет Інтерпрайс» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та набрання законної сили рішенням суду.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одесивід 05.06.2024 року провадження у справі відновлено 04.05.2024 оскільки судове рішення по справі № 522/19182/19 набрало законної сили, а відтак усунені обставини, що викликали його зупинення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веб Маркет Інтерпрайс», третя особа ОСОБА_4 про витребування майна - відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, які вжито ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 12 листопада 2019 року та скасувати арешт, накладений на квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею 137,9 кв.м..

Скасовано заходи зустрічного забезпечення позову, які вжито ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 12 листопада 2019 року та визначено позивачам розмір зустрічного забезпечення в розмірі 28 000 грн та зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 сплатити на депозитний рахунок суду (отримувач: ТУ ДСА України в Одеській області, код отримувача (ЄДРПОУ): 26302945, Банк отримувача: Державна казначейська служба України, МФО: 820172, № рахунку: 5435) у десятиденний строк з дня постановлення ухвали про забезпечення позову та зобов`язано позивачів у вказаний строк надати до суду документи, що підтверджують надання зустрічного забезпечення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивача не було належним чином повідомлено про розгляд справи після поновлення провадження у справі, чим порушено норми процесуального права, своїми діями суд позбавив позивачів їх прав на участь у судовому засіданні, порушив основні засади цивільного судочинства.

Скаржник звертає увагу суду, що позивачі ніяким чином не могли укласти договір купівлі-продажу, оскільки на момент укладання договору знаходились за межами України, про що ми неодноразово наголошували. На підтвердження обставин щодо відсутності позивачів на території України на момент укладення спірного договору купівлі-продажу до матеріалів справи додано копії паспортів позивачів та копію відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 04.11.2020 року вих. № 0.184-28382/0/15-20-вих щодо перетинання державного кордону громадянами Республіки Молдова, із якої вбачається, що станом на 27 липня 2018 року громадяни Республіки Молдова ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на території України не перебували.

Тобто, як зазначає скаржник, так як зазначений договір купівлі-продажу не укладався позивачами, не можна вважати, що між позивачами та ОСОБА_4 існували договірні правовідносини, за таких обставин позивач вважає, що спосіб захисту був обраний належний. Суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, не надав оцінку тому факту, що позивачі є власниками квартири, та вказана квартира вибула з їх володіння поза їх волею.

Відзив па апеляційну скаргу не надходив.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 07.10.2025 року на 15:00 год. учасники справи не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили.

Представником відповідача ТОВ «Веб Маркет Інтерпрайс» - адвокатом Голотовою М.М. та представником третьої особи ОСОБА_4 - адвокатом Гайдай Я.Ф. до суду надані заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Слаблюка В.М. надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з прийняттям адвокатом участі у невідкладних слідчих діях. На підтвердження зазначеного представником не додано жодного доказу.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 07.10.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Крім того, слід звернути увагу, що справа перебуває на розгляді в судах з жовтня 2018 року, а в апеляційному суді з вересня 2024 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст. ст. 210, 371 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду у повній мірі не відповідає.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції розглянуто справу за відсутності належного сповіщення позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , чим порушено норми процесуального права, є слушними та заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (частина четверта статті 130 ЦПК України).

Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України, в редакції чинній на день вручення судової повістки, днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як вбачається з матеріалів справи, зареєстроване місце проживання позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - АДРЕСА_2 .

Судом першої інстанції уся судова кореспонденція для позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надсилалася на адресу, зазначену адвокатом Михайленко М.М. у позовній заяві як адресу для листування, а саме: 65045, м. Одеса, АЯ № 69 (т. 1 а. с. 4).

Разом з тим, 01.08.2024 року на електронну адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява адвоката Михайленко М.М. в якій остання повідомила, що з 2022 року не здійснює представництво інтересів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та просила не надсилати на її адресу судову кореспонденцію по справі №522/18491/18 (т. 2 а. с. 1-2).

Відповідно до частини восьмої статті 130 ЦПК України, в редакції чинній на день вручення судової повістки, особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких - у порядку, встановленому статтею 502 цього Кодексу.

Однак, після поновлення провадження у справі поштова кореспонденція, адресована ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , на підставі ч. 1 ст. 64 ЦПК України, надалі надсилалася судом на адресу адвоката Михайленко М.М., яка заявою від 01.08.2024 року заздалегідь повідомила суд про припинення повноважень у справі №522/18491/18. При цьому суду кореспонденція поверталась з приміткою пошти про неналежного адресата.

Таким чином, як убачається з матеріалів справи, судом першої інстанції не було вчинено жодних, передбачених ЦПК України, дій з належного повідомлення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 12.08.2024 року, відсутні у матеріалах справи і належні докази направлення районним судом позивачам, у передбачений ЦПК України спосіб, ухвали про поновлення провадження у справі.

Вказане, відповідно до вимог пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Оскільки скаржник обґрунтовує свою апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції не повідомив його належним чином про розгляд справи та ця обставина підтверджується матеріалами справи, апеляційний суд доходить висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає обов`язковому скасуванню.

Стосовно наявності підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 та ОСОБА_3 позовних вимог, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту, так як неможливо застосувати положення ст. 388 ЦК до даних правовідносин, виходячи із того, ОСОБА_4 набув право власності на спірний об`єкт шляхом укладення договору купівлі-продажу з позивачами. Тобто, між позивачами, як власниками і володільцями майна наявні договірні відносини і майно перебуває у володільця на підставі укладеного з власником договору. Під час розгляду справи було встановлено, що майно вибуло від ОСОБА_4 до ТОВ «Веб Маркет Інтерпрайс», тому ефективним способом захисту прав позивачів було б витребування майна саме від ТОВ «Веб Маркет Інтерпрайс». Однак, позивачі не використали надане їм право, в порядку ст.49 ЦПК України, подати заяву про зміну предмету або підстав заявлених позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 19 листопада 2012 року між Приватним підприємством виробничо-комерційна фірма «Мікромегас» та ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № МП 2к.2-Д.2п.5с/А16.

Згідно з п. 1.2 предметом договору є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 97,0 кв.м.

У подальшому, 23 травня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 137,9 кв.м., житловою площею 91,4 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності Серії САК № 931106 , індексний номер: 22083415.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 травня 2014 року, за громадянами російської федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано право власності по частці квартири АДРЕСА_1 , на підставі вищезазначеного свідоцтва про право власності.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М., ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , місце проживання яких зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , продали, а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 137,9 кв. м, житловою площею 91,4 кв. м, що підтверджується нотаріально посвідченим договором серії НМХ 061914. Договір укладено у м. Києві.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42275342 від 27.07.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. було проведено держану реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу.

Згідно акту приймання-передачі частки у статутний капітал ТОВ «Веб Маркет Інтерпрайс» від 19.11.2019 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Веб Маркет Інтерпрайс» на підставі протоколу № 1 установчих зборів засновників товариства від 19 листопада 2019 року квартира АДРЕСА_1 була передана у власність ТОВ «Веб Маркет Інтерпрайс», що підтверджується витягом із державного реєстру речових прав.

Позивачі в межах розгляду справи № 522/19182/19 звернулися з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.07.2018 року на квартиру АДРЕСА_1 , який є предметом розгляду даної справи.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2023 року по справі № 522/19182/19, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 28.05.2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шепеня О.М., ТОВ «Веб Маркет Інтерпрайс» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 137,9 кв.м. - відмовлено.

Колегія суддів виходить з такого.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України та частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Згідно із частиною першою статті 317 та частиною першою статті 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно із наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених ЦК України.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 зазначеного Кодексу).

Як встановлено судом за наслідками укладання договору купівлі-продажу квартири від 27 липня 2018 року серії НМХ 061914 між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та в подальшому згідно акту приймання-передачі частки у статутний капітал ТОВ «Веб Маркет Інтерпрайс» від 19.11.2019 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Веб Маркет Інтерпрайс» спірна квартира була передана у власність ТОВ «Веб Маркет Інтерпрайс».

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вказали, що належна їм квартира вибула з їх володіння не з їх волі, оскільки жодних договорів на її відчуження позивачі не укладали та довіреностей на укладання від їх імені правочинів третім особам не видавали.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, зважаючи на предмет та підстави позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 предметом доказування у цій справі є відсутність правових підстав набуття у власність відповідачем квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 137,9 кв.м.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

За ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України).

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Так, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2019 року в Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР судом були витребувані, зокрема, належним чином завірені копії оригіналів документів, поданих для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 137,9 кв.м.

На виконання ухвали суду від Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР надійшли завірені скан-копії документів реєстраційної справи № 01, які містяться в електродному вигляді у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в яких міститься копія договору купівлі-продажу квартири від 27 липня 2018 року серії НМХ 061914, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М., який підписаний ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з однією сторони, та ОСОБА_4 з іншої сторони.

Позивачі, заперечуючи укладення договору купівлі-продажу, по суті акцентують увагу суду на тому, що вказаний договір ними не підписувався, посилаючись на відсутність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на території України в період укладення правочину.

Проте, договір не має визначених законом ознак нікчемості правочину, оскільки підписи у договорі міститься і доказів, які б свідчили про те, що вони виконані не позивачами, а іншою особою матеріали справи не містять.

Разом з тим, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2023 року по справі № 522/19182/19, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шепеня О.М., ТОВ «Веб Маркет Інтерпрайс» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 137,9 кв.м. - відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, установивши, що до складу предмета доказування входили обставини особистого підписання позивачами оскаржуваного договору купівлі-продажу, укладення такого договору, наявність як зовнішнього так і внутрішнього волевиявлення на укладення цього правочину, суди в межах розгляду цивільної справи № 522/19182/19 дійшли висновку про недоведеність позовних вимог належними та допустимими доказами, а також врахували презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), що не спростована позивачами.

Водночас суди вказали на те, що з`ясування питання ідентифікації виконавця підпису у оспорюваному договорі при проведенні судової почеркознавчої експертизи, клопотання про проведення якої позивачі не подавали, має визначальне значення для встановлення обставин справи, та є способом реалізації основоположних засад цивільного судочинства - змагальності сторін, доведеності та переконливості їх доводів та доказів перед судом.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Отже, якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається (постанови Верховного Суду: від 04 червня 2020 року у справі № 522/7758/14-ц (касаційне провадження № 61-40927св18), від 17 листопада 2021 року в справі № 806/3572/17 (касаційне провадження № К/9901/29674/21)).

Відтак, з огляду на інститут правомірності неоспореного правочину, суд не має підстав для висновку про те, що квартира вибула із власності позивачів поза їх волею.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.

У разі відчуження майна особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22) вказано, що: "можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно)" (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Разом з тим, у матеріалах справи не міститься доказів які б вказували на недійсність укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу квартири від 27 липня 2018 року серії НМХ 061914, а тому, підстав вважати, що спірний квартира вибула з володіння власників не з їх волі у суду немає, що унеможливлює витребування майна із чужого незаконного володіння, якщо власник не довів, що воно вибуло із його володіння неправомірно.

Оскільки останній набувач спірної квартири ТОВ «Веб Маркет Інтерпрайс» набув право власності на підставі акту приймання-передачі частки у статутний капітал ТОВ «Веб Маркет Інтерпрайс» від 19.11.2019 року, а позивачами не доведено, що майно вибуло з їх володіння поза їх волею, колегія суддів доходить висновку про неможливість витребування спірної квартири у останнього набувача майна ТОВ «Веб Маркет Інтерпрайс».

За таких обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку із недоведеністю факту вибуття майна поза волею позивачів, в той час як оскаржуване рішення суду першої інстанції містить суперечливі та взаємовиключні висновки щодо підстав для відмови у задоволенні позову без урахування, що судом за клопотанням позивачів здійснено заміну відповідача з неналежного - ОСОБА_4 на належного - ТОВ «Веб Маркет Інтерпрайс», а заміненого відповідача ОСОБА_5 залучено до участі у справі вже в якості третьої особи.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанціїскасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав викладених в цій постанові суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веб Маркет Інтерпрайс», третя особа ОСОБА_4 про витребування майна - залишити без задовольнити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 17.10.2025 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова