Провадження № 2/211/4765/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Н.О. Сарат,

при секретарі С.М. Зоріній,

розглянувши в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

позивач звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому просила стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження за адресою: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , суму невиплаченої заробітної плати (матеріальна допомога на оздоровлення) за 2023 рік 5 368, 00 грн., за 2024 рік 4 355, 3 грн., за 2025 рік - 4 355, 3 грн., що разом становить 14 078, 60 грн., стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження за адресою: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , одноразову матеріальну допомогу з розмірі 3-х середньомісячних заробітків позивача, стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження за адресою: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 судові витрати, що складаються з витрат на правову допомогу у розмірі 7 500, 00 грн. (сім тисяч п`ятсот гривень 00 копійок).

В обгрунтування позову вказала, що в період часу з 18.09.2000 року по 16.06.2025 року позивач ОСОБА_1 працювала у виробничому підрозділі Вагонне депо Мудрьона філії УЗ Вагон сервіс АТ Укрзалізниця, займаючи різні посади: прибиральником виробничих приміщень, кухарем, машиністом мийних машин.

Наказом (розпорядження) № 97/ос від 16.06.2025 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України.

Як вбачається з довідки Виробничого підрозділу Вагонне депо Мудрьона від 08.09.2025 року за останні п`ять років позивачу було надано щорічні оплачувані відпустки за періоди:

- 18.09.2020 - 17.09.2021 з 04.08.2021 по 04.09.2021 (28 к.д.) нак. № 129/Вш;

- 18.09.2021 - 17.09.2022 з 18.07.2022 по 10.08.2022 (24 к.д.) нак. № 102/Вш.;

- 18.09.2021 - 17.09.2022 з 17.07.2023 по 20.07.2023 (4 к.д.) нак. № 124/Вш.;

- 18.09.2022 - 17.09.2023 з 21.07.2023 по 21.07.2023 по 16.08.2023 (27 к.д.) нак. № 97/Вш;

- 18.09.2023 - 17.09.2024 з 01.05.2024 по 10.05.2024 (10 к.д.) нак. № 51/Вш;

- 18.09.2024 -17.09.2024 з 08.08.2024 по 25.08.2024 (18 к.д.) нак. № 138/Вш;

- 18.09.2024 -17.09.2025 з 05.05.2025 по 01.06.2025 (28 к.д.) нак. 41/Вш.

Матеріальна допомога на оздоровлення було виплачено за 2021, 2022, 2024 та 2025 роки у сумі 14 441, 62 грн, що підтверджується наданими табуляграмами). За 2023 рік матеріальна допомога на оздоровлення не виплачувалася. Однак, перебуваючи у щорічних тарифних оплачуваних відпустках, позивач недоотримувала в повному обсязі матеріальну допомогу на оздоровлення. Окрім того, позивачу ОСОБА_1 не виплачено одноразову матеріальну допомогу відповідно до п.2.2.9 Колективного договору у розмірі 3-х середньомісячних заробітків при виході на пенсію.

З відповіді на звернення позивача на Урядову гарячу лінію від 16.06.2025 року щодо виплати матеріальної допомоги при виході на пенсію та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 2025 роки, за дорученням АТ Укрзалізниця, розглянуто філією УЗ Вагон сервіс стало відомо наступне.

Згідно з рішенням правління від 14.03.2022 року на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, відповідно до вимог Закону України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану від 15.03.2022 року № 2136-ІХ ( зі змінами), призупинено виплату інших додаткових виплат, передбачених Галузевою угодою та колективними договорами структурних (виробничих) підрозділів, зокрема матеріальної допомоги працівникам, які звільнилися за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію в залежності від стажу роботи відповідно до умов колективного договору, а також матеріальної допомоги на оздоровлення. За окремими рішеннями правління з жовтня 2022 року до березня 2025 року була виплачена матеріальна допомога працівникам, які в хронологічній послідовності звільнялися у зв`язку з виходом на пенсію протягом 2022 2023 років згідно з затвердженими графіками. У зв`язку з оптимізацією витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства починаючи з 01.04.2025 року та до окремого рішення матеріальної допомоги працівникам, які звільнилися за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію наразі призупинено.

Стосовно виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, то за рішенням правління АТ Укрзалізниця від 27.06.2024 року виплату матеріальної допомоги на оздоровлення було відновлено працівникам Товариства, яким надається щорічна відпустка, тривалістю не менше 14 календарних днів починаючи з 01.07.2024 року в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою у розмірі 30 відсотків місячної тарифної ставки (посадового окладу). Також прийнято рішення від 30.12.2024 року щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за перше півріччя 2022 року в межах визначених сум. Нарахування та виплата такої допомоги проводилася регіональною філією Придніпровська залізниця, до складу якої входило ВЧДР Мудрьона.

З цієї відповіді вбачається, що ОСОБА_1 у грудні 2024 року отримала матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік у сумі 6500, 00 грн.; у липні 2024 року - 1700, 7 грн. (відпустка з 08.08.2024 25.08.2024); у квітні 2025 року 1700, 7 грн. (відпустка 05.05.2025 року 01.06.2025). Таким чином, ОСОБА_1 недоплачена сума матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік, частково за 2024 та 2025 роки.

Відповідно до п.3.1.14 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом на 2015 рік, що є чинним на день звернення до суду, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак, з часом до вказаного пункту договору керівництвом разом із представника профспілки було внесено зміни, але ці зміни в розумінні ст. 9 КЗпП не можуть погіршувати становище працівника. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2684 гривень, тому два прожиткових мінімуми для працездатних осіб, встановлених законом, становив 5368, 00 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 1 січня 6 700, 00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 3028 грн., тому два прожиткових мінімуми для працездатних осіб встановлених законом, становив 6056, 00 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 1 січня 7 100, 00 грн., з квітня 8000, 00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 3028 грн., тому два прожиткових мінімуми для працездатних осіб, встановлених законом, становив 6056, 00 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 1 січня 8 000, 00 грн. Таким чином недоплачена ОСОБА_1 сума матеріальної допомоги за 2023 рік становить 5 368, 00 грн., за 2024 рік 4 355, 3 грн. (6056 грн. - 1700,7 грн. = 4 355, 3 грн.), за 2025 рік - 4 355, 3 грн. (6056 грн. - 1700,7 грн. = 4 355, 3 грн.), що разом становить 14 078, 60 грн. Враховуючи той факт, що в добровільному порядку відповідач не виплатив позивачу суму матеріальної допомоги на оздоровлення в повному обсязі, позивач бажає стягнути недоплачену суму матеріальної допомоги на оздоровлення в судовому порядку.

Ухвалою суду від 22.09.2025 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву та 16.10.2025 року до суду подано відзив, відповідно до якого представник відповідача Мельник К.О. просить відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. А саме, що Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на наведені міркування можна дійти висновку, що оскільки письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні Позивачка фактично отримала 16.06.2025 (що підтверджується проставленням Позивачем підпису в графі «Повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, отримав»), тримісячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати при звільненні розпочав свій відлік 17 червня 2025 року. З матеріалів справи вбачається, що представник Позивача звернувся до суду шляхом подання позовної заяви через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» 18.09.2025, а відтак вбачається, що строк на звернення до суду Позивачем пропущено. Між адміністрацією структурного підрозділу «Вагонне депо Батуринська» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» та профспілковою організацією вагонного депо Батуринська укладено Колективний договір на 2014- 2015 роки, пролонгований на 2025 рік (далі колективний договір). Відповідно до наказу при припинення трудових відносин від 16.06.2025 № 97/ОС Позивачку було звільнено з 16.06.2025 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. Відповідно до п. 7.1.9 колективного договору, при наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання виплачувати один раз на рік за письмовою заявою працівника матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів (з коефіцієнтом 1,31) для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року (зміни до колективного договору внесені 25.01.2022). Також, умовами колективного договору передбачено працівникам при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачується одноразова матеріальна допомога в залежності від стажу роботи. З витягу з протоколу №Ц-54/31 засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року убачається, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №54/2022, інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики. Листом від 06.09.2022 за №Ц-3-91/1459/ЦПроф/30-22 за підписом Голови правління АТ «Укрзалізниця» та професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України, повідомлено всіх керівників АТ «Укрзалізниця», що після припинення або скасування режиму воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану АТ «Укрзалізниця», що дасть змогу змінити вищевказане рішення правління до припинення або скасування режиму воєнного стану, працівники, звільнені вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, отримають суму одноразової та додаткової матеріальної допомоги, що їм належить. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» установлено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набув чинності 24 березня 2022 року, і визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регламентовано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, установлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Отже положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. При цьому, системний аналіз законодавства свідчить про те, що дія статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою роботодавцю надається право в односторонньому порядку зупиняти окремі положення колективного договору, поширюється на правовідносини, що виникли з 24 лютого 2022 року. Отже, оскільки виплати, що є предметом спору у цій справі, передбачені пунктами колективного договору, їх призупинення Відповідачем узгоджується із положенням статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказаний Закон є чинним, не скасований, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому відповідності до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно з ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Як встановлено судом, в період часу з 18.09.2000 року по 16.06.2025 року позивач ОСОБА_1 працювала у виробничому підрозділі Вагонне депо Мудрьона філії УЗ Вагон сервіс АТ Укрзалізниця, займаючи різні посади: прибиральником виробничих приміщень, кухарем, машиністом мийних машин.

Наказом (розпорядження) № 97/ос від 16.06.2025 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України.

Як вбачається з довідки Виробничого підрозділу Вагонне депо Мудрьона від 08.09.2025 року за останні п`ять років позивачу було надано щорічні оплачувані відпустки за періоди:

- 18.09.2020 - 17.09.2021 з 04.08.2021 по 04.09.2021 (28 к.д.) нак. № 129/Вш;

- 18.09.2021 - 17.09.2022 з 18.07.2022 по 10.08.2022 (24 к.д.) нак. № 102/Вш.;

- 18.09.2021 - 17.09.2022 з 17.07.2023 по 20.07.2023 (4 к.д.) нак. № 124/Вш.;

- 18.09.2022 - 17.09.2023 з 21.07.2023 по 21.07.2023 по 16.08.2023 (27 к.д.) нак. № 97/Вш;

- 18.09.2023 - 17.09.2024 з 01.05.2024 по 10.05.2024 (10 к.д.) нак. № 51/Вш;

- 18.09.2024 -17.09.2024 з 08.08.2024 по 25.08.2024 (18 к.д.) нак. № 138/Вш;

- 18.09.2024 -17.09.2025 з 05.05.2025 по 01.06.2025 (28 к.д.) нак. 41/Вш.

Матеріальна допомога на оздоровлення було виплачено за 2021, 2022, 2024 та 2025 роки у сумі 14 441, 62 грн, що підтверджується наданими табуляграмами).

За 2023 рік матеріальна допомога на оздоровлення не виплачувалася.

Однак, перебуваючи у щорічних тарифних оплачуваних відпустках, позивач недоотримувала в повному обсязі матеріальну допомогу на оздоровлення.

Окрім того, позивачу ОСОБА_1 не виплачено одноразову матеріальну допомогу відповідно до п.2.2.9 Колективного договору у розмірі 3-х середньомісячних заробітків при виході на пенсію.

З відповіді на звернення позивача на Урядову гарячу лінію від 16.06.2025 року щодо виплати матеріальної допомоги при виході на пенсію та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 2025 роки, за дорученням АТ Укрзалізниця, розглянуто філією УЗ Вагон сервіс стало відомо наступне.

Згідно з рішенням правління від 14.03.2022 року на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, відповідно до вимог Закону України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану від 15.03.2022 року № 2136-ІХ ( зі змінами), призупинено виплату інших додаткових виплат, передбачених Галузевою угодою та колективними договорами структурних (виробничих) підрозділів, зокрема матеріальної допомоги працівникам, які звільнилися за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію в залежності від стажу роботи відповідно до умов колективного договору, а також матеріальної допомоги на оздоровлення. За окремими рішеннями правління з жовтня 2022 року до березня 2025 року була виплачена матеріальна допомога працівникам, які в хронологічній послідовності звільнялися у зв`язку з виходом на пенсію протягом 2022 2023 років згідно з затвердженими графіками. У зв`язку з оптимізацією витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства починаючи з 01.04.2025 року та до окремого рішення матеріальної допомоги працівникам, які звільнилися за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію наразі призупинено.

Стосовно виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, то за рішенням правління АТ Укрзалізниця від 27.06.2024 року виплату матеріальної допомоги на оздоровлення було відновлено працівникам Товариства, яким надається щорічна відпустка, тривалістю не менше 14 календарних днів починаючи з 01.07.2024 року в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою у розмірі 30 відсотків місячної тарифної ставки (посадового окладу).

Також прийнято рішення від 30.12.2024 року щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за перше півріччя 2022 року в межах визначених сум. Нарахування та виплата такої допомоги проводилася регіональною філією Придніпровська залізниця, до складу якої входило ВЧДР Мудрьона.

З цієї відповіді вбачається, що ОСОБА_1 у грудні 2024 року отримала матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік у сумі 6500, 00 грн.; у липні 2024 року - 1700, 7 грн. (відпустка з 08.08.2024 25.08.2024); у квітні 2025 року 1700, 7 грн. (відпустка 05.05.2025 року 01.06.2025).

Таким чином, ОСОБА_1 недоплачена сума матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік, частково за 2024 та 2025 роки.

Відповідно до п. 3.1.14 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом на 2015 рік, що є чинним на день звернення до суду, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Однак, з часом до вказаного пункту договору керівництвом разом із представника профспілки було внесено зміни, але ці зміни в розумінні ст. 9 КЗпП не можуть погіршувати становище працівника.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2684 гривень, тому два прожиткових мінімуми для працездатних осіб, встановлених законом, становив 5368, 00 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 1 січня 6 700, 00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 3028 грн., тому два прожиткових мінімуми для працездатних осіб встановлених законом, становив 6056, 00 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 1 січня 7 100, 00 грн., з квітня 8000, 00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 3028 грн., тому два прожиткових мінімуми для працездатних осіб, встановлених законом, становив 6056, 00 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 1 січня 8 000, 00 грн.

Таким чином недоплачена ОСОБА_1 сума матеріальної допомоги за 2023 рік становить 5 368, 00 грн., за 2024 рік 4 355, 3 грн. (6056 грн. - 1700,7 грн. = 4 355, 3 грн.), за 2025 рік - 4 355, 3 грн. (6056 грн. - 1700,7 грн. = 4 355, 3 грн.), що разом становить 14 078, 60 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.99 № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, тому вимоги про стягнення недоплаченої допомоги на оздоровлення та інші стягнення стосовно заробірної плати, за період до 19.07.2022 року не обмежувалися строком.

Але, позивач звертається з вимогами про стягнення заробітної плати за 2023, 2024, 2025 роки , тобто вже після набрання законної сили змін, внесених Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року.

Так, згідно з ч.1 ст. 233 КЗпПУкраїни (із змінами, внесеними Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX Прикінцеві положення такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22) дійшов висновку, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. Заявляючи відповідне клопотання про поновлення вказаного строку, особа не повинна наводити конкретних причин його пропуску, окрім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, оскільки строк звернення до суду не пропущено.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин. Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.

У зв`язку з відміною постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року, продовжені строки, визначені статтею 233 КЗпП України, завершились у 00 год. 01 хв. 01 липня 2023 року (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2024 року у справі № 338/473/22 (провадження № 61-16425св23)).

За приписами ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У постанові Верховного Суду України від 16.03.2016 р. у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №460/17052/21, від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22, від 28.09.2023 у справі № 140/2168/23, від 02.08.2023 у справі № 380/17776/22, від 17.08.2023у справі № 380/14039/22.

Згідно матеріалів справи письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні Позивач фактично отримала 16.06.2025 (що підтверджується проставленням Позивачем підпису в графі «Повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, отримав»), тримісячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати при звільненні розпочав свій відлік 17 червня 2025 року та відповідно закінчився 17.09.2025 року. З матеріалів справи вбачається, що представник Позивача звернувся до суду шляхом подання позовної заяви через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» 18.09.2025, а відтак вбачається, що строк на звернення до суду Позивачем пропущено.

Відповідно до ч.1 ст. 234 КЗпП України (в редакції з 19 липня 2022 року) у разі пропуску з поважних причин строків, установленихстаттею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду з позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 120/5780/20-а, від 02.12.2021 у справі № 640/20314/20.

Таких істотних та непереборних обставин позивач не наводить, клопотання про поновлення строку не заявлено.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Позовна давність надає потерпілій особі чітко визначений, але цілком достатній строк для захисту свого права. Цей строк покликаний сприяти усуненню невизначеності у відносинах учасників цивільно-правового обороту, оскільки за відсутності позовної давності потерпіла особа могла б скільки завгодно утримувати боржника під загрозою застосування заходів державно-примусового впливу, не вдаючись при цьому до реалізації свого інтересу. Встановлення строку позовної давності не тільки спонукає особу, права чи охоронювані інтереси якої порушено, до звернення до суду, а й служить інтересам іншої сторони, встановлюючи часові межі такого звернення, сприяє стабільності правопорядку в цілому.

Сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові.

З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір не стягується.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 20.10.2025 року.

Суддя: Н. О. Сарат