Справа № 466/8344/25
Провадження № 2/466/3538/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючий суддя Едер П. Т.

секретар с/з Якубів І. О.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и в:

05 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Просила розірвати шлюб між нею ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 21 лютого 2024 року у відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 267, свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 .

Свої вимоги мотивує наступним.

21 лютого 2024 року вона ОСОБА_1 , вдруге зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 . Перший раз вони зареєстрували шлюб 27 грудня 2013 року, актовий запис № 676, але їхнє життя не склалося і рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року шлюб було розірвано.

У шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивачка зазначає, що після того, відповідач просив її відновити шлюб, обіцяв змінити ставлення до неї та до дитини і тому вона погодилась вдруге зареєструвати шлюб з ОСОБА_3 . Але спільне сімейне життя з відповідачем не скалося. З кожним днем їхні стосунки ставали напруженими, неприязними, нестерпними. У них не склалося нормальних сімейних відносин. Відповідач не рахувався з її поглядами, планами на життя, ставив свої особисті інтереси вище сімейних. Життєві позиції у них різні. Почуття кохання зникло. Вони перестали бути родиною і вже більше року не живуть, як подружжя. Фактично їхньої сім`ї не існує.

За таких обставин позивачка вважає, що нормальні шлюбні відносини між ними не можуть бути поновлені, подальше спільне проживання, примирення та збереження шлюбу неможливе та суперечить їхнім інтересам, наполягає на його розірванні.

Обґрунтування заперечень відповідача.

Відповідачем ОСОБА_3 відзив на позовну заяву у встановлений судом строк та порядок подано не було.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2025 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів та висновки суду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю, покликаючись на підстави та мотиви, викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Кольбенко Г. С. подав заяву, у якій просив надати подружжю строк для примирення терміном 6 місяців. Заяву мотивує тим, що відповідач як з початку укладення шлюбу, так і по сьогоднішній день прикладає зусиль щодо збереження шлюбу. Час від часу дійсно виникають дрібні непорозуміння стосовно ведення спільного господарства, які рідко переходять у конфлікт, але вони носять тимчасовий характер. Це обумовлюється тим, що у сторін не достатньо співпадають розуміння своїх ролей у сім`ї і тим самим пред`являються один одному неузгоджені очікування і вимоги. Відповідач наголошує, що потребує певного часу для психологічного розвантаження та пошуку себе після участі у бойових діях, у зв`язку з чим зараз проходить інтенсивний курс навчання на психолога. Відповідач докладає максимум зусиль щодо врегулювання спірних питань між подружжям без застосування надмірних емоцій, намагається всі непорозуміння врегулювати мирним шляхом та уникати зайвих подразників та конфліктів, і саме тому тимчасово змінив місце проживання. Відповідач вважає, що усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Наголошує, що у подружжя є спільна малолітня дитина і я хоче, щоб дитина росла в повноцінній родині. Вважає, що шлюб ще може бути збережений, оскільки між подружжям все ще існує взаємна повага, прихильність і бажання забезпечити належні умови для виховання спільної малолітньої доньки. Розірвання шлюбу в даний момент, негативно вплине на психоемоційний стан дитини, яка потребує повноцінної родини, турботи обох батьків та стабільного сімейного середовища.

Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні відносини між сторонами, суд приходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено та підтверджено доказами наступне.

21 лютого 2024 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зареєстровано вдруге шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Судовим розглядом встановлено, що перший раз сторони зареєстрували шлюб 27 грудня 2013 року, актовий запис № 676, але їхнє життя не склалося і рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року шлюб було розірвано.

У шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.

Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.

Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

У відповідності до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

У статті 112 СК України регламентовано, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Суд, вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберігати шлюб з відповідачем.

У судовому засіданні від представник відповідача ОСОБА_3 адвоката Кольбенка Г. С. поступила заява про надання строку для примирення подружжя, однак суд вважає, що відповідачем не зазначено конкретних правових доказів, які б свідчили про наявність у відповідача наміру на примирення.

Згідно із роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (Правова позиція Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18), тобто суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання».

Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 11 червня 2019 року № 605/434/18 (провадження № 61-3235св19), тобто у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення.

Наявність наміру для примирення лише в одного подружжя без згоди на це іншого подружжя не є правовою підставою для надання строку для примирення. При цьому надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком, відтак примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства.

Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, а тому суд не вбачає підстав для надання подружжю строку для примирення з огляду на категоричне заперечення щодо примирення зі сторони позивачки.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що надання подружжю строку для примирення, всупереч бажанню позивачки, буде суперечити закону та моральним засадам суспільства, оскільки суд не може примушувати одного з подружжя вчиняти дії, направлені на примирення з іншим, тому суд не має підстав для застосування ст.111 СК України та надання сторонам строку для примирення.

Також суд зазначає, що представник відповідача у поданій заяві, зазначив, що відповідач має намір зберегти родину, однак до суду не надано жодного доказу вживання відповідачем заходів щодо примирення та збереження сім`ї, зважаючи, що позивачка категорично заперечує проти подальшого перебування в шлюбі з відповідачем та щодо доводів відповідача про відновлення та збереження родини.

Право звернення з позовом про розірвання шлюбу є беззаперечним (ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України), а примушування до збереження шлюбу є неприпустимим (ст. 51 Конституції України). За таких обставин, предметом доказування у справах про розірвання шлюбу (за умови, що один із подружжя заперечує проти позову) є виключно: 1) факт укладення шлюбу, 2) факт відсутності згоди на розлучення; 3) неможливість подальшого спільного життя і 4) неможливість збереження шлюбу без одночасного порушення інтересів одного з подружжя чи дітей.

Спільне життя з відповідачем на теперішній час припинено, сторони не ведуть спільного господарства, мешкають окремо, на сьогодні шлюб існує лише формально, позивачка впевнена у неможливості збереження шлюбу без порушення її інтересів.

Ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, яка надає кожному з членів подружжя право розірвати шлюб незалежно від вирішення питання про поділ майна, визначення місця проживання дітей, розподіл спільного майна та інших питань.

Зміст зазначеної норми гарантує право розірвати шлюб і позбавляє учасників подружжя самостійно визначати зміст, об`єм цього права та його наявність взагалі.

Більш того, ч.4 ст.56 СК України підкреслює, що примушування учасника подружжя до збереження шлюбу є порушенням права на свободу і особисту недоторканість, що може мати наслідки, встановлені законом.

Ч. 3 і ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України є імперативною нормою, яка має застосовуватись до усіх без виключення суб`єктів-учасників шлюбних відносин, адже протилежне призведе до дискримінації - порушить право на свободу і особисту недоторканість того з подружжя, хто попередньо не вирішив можливі спірні питання, що виникли за час шлюбу. Зазначене підтверджується і змістом ст. 112 Сімейного кодексу України, за якою суд, постановляючи рішення про розірвання шлюбу, лише бере до уваги наявність малолітньої дитини, проте не розглядає право звернення з відповідним позовом в залежності від самого факту наявності дитини, вирішеності чи невирішеності питань про місце проживання, поділ спільного майна, тощо. Таким чином, право учасника подружжя розірвати шлюб, а також можливість звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу (ст.110 СК України) є окремими відправними нормами сімейного законодавства України, що мають вищу форму абстрагування та містять відправні начала, основи правового регулювання учасників шлюбних відносин при розірванні шлюбу, а тому, за своєю правовою природою, є абсолютними імперативними нормами.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки (абсолютна імперативна норма). У разі відсутності вільної згоди продовжувати шлюб настають наслідки у виді реалізації права на його розірвання у порядку, встановленому Законом (ч. 3 ст. 56, ч.1 ст. 110 СК України), а саме: кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Судом встановлено, що шлюб фактично припинився, шлюбні відносини не підтримуються та спільне господарство не ведеться, позивачка категорично заперечує проти подальшого перебування в шлюбі з відповідачем.

Враховуючи викладене, суд вважає, що сім`я сторін розпалася, примирення на теперішній час неможливе, причини, що спонукають позивачки наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати.

Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що позов підлягає задоволенню.

Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 19, 23, 26, 34, 141, 142, 209, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. ст. 110, 112 Сімейного кодексу України, суд,-

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований 21 лютого 2024 року у Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 267, свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено 17.10.2025 року.

Суддя П. Т. Едер