П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2025 року м. Миколаїв

справа №490/2614/23

провадження №22-ц/812/1625/25

№22-ц/812/1643/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Колосовою О. М.,

за участі:

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , які подані через його представника ОСОБА_4 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 липня 2025 року та додаткове рішення цього суду від 29 липня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Шолох Л. М. у приміщенні суду у м.Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, яку обґрунтовувала наступним.

Позивачка вказувала, що з листопада 2012 року проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

29 квітня 2015 року вони уклали шлюб, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_5 .

За час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та за час шлюбу за спільні кошти подружжя було придбано квартиру АДРЕСА_1 , транспортний засіб марки SKODA модель OCTAVIA, синього кольору, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; транспортний засіб марки RENAUT, модель TRAFIC, чорного кольору, номер кузова, (шасі) НОМЕР_3 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Посилаючись на те, що між сторонами існує спір щодо поділу майна подружжя, позивачка просила здійснити поділ майна у судовому порядку шляхом передачі майна у власність ОСОБА_3 з виплатою ним на її користь компенсації вартості частки майна у сумі 1 083 415,50 грн. Також позивач просила встановити факт її спільного проживання з відповідачем як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з листопада 2012 р. до 29 квітня 2015 р. та визнати спільним сумісним майном спірну квартиру.

У вересні 2023 року ОСОБА_3 подав до суду зустрічну позовну заяву, у якій вказував, що транспортний засіб марки SKODA модель OCTAVIA, реєстраційний номер НОМЕР_2 та транспортний засіб марки RENAUT, модель TRAFIC, реєстраційний номер НОМЕР_4 є його особистою приватною власністю, оскільки були придбані за його власні кошти.

З 10 травня 2007 р. по 19 листопада 2014 р. у власності позивача перебував транспортний засіб ЗАЗ-Daewoo Т13110, реєстраційний номер НОМЕР_5 . 19 листопада 2014 р. позивач продав цей автомобіль, а кошти лишив на зберігання. У 2020 році за ці кошти був придбаний транспортний засіб марки RENAUT, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Транспортний засіб марки SKODA модель OCTAVIA, реєстраційний номер НОМЕР_2 був придбаний позивачем 13 грудня 2022 року за рахунок грошей, отриманих у борг, про що свідчить розписка від 05 грудня 2022 року.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив визнати його особистою приватною власністю транспортний засіб марки SKODA модель OCTAVIA, реєстраційний номер НОМЕР_2 та транспортний засіб марки RENAUT, модель TRAFIC, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2023 року забезпечено позов ОСОБА_1 шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , транспортний засіб марки SKODA модель OCTAVIA, синього кольору, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , транспортний засіб марки RENAUT, модель TRAFIC, чорного кольору, номер кузова, (шасі) НОМЕР_3 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без шлюбу у період з 01 грудня 2012 року до 29 квітня 2015 року.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

У порядку поділу майна подружжя залишено у власності ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ; транспортний засіб марки SKODA модель OCTAVIA, синього кольору, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; транспортний засіб марки RENAUT, модель TRAFIC, чорного кольору, номер кузова, (шасі) НОМЕР_3 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частини у праві власності на майно: за квартиру 583 415,50 грн, за транспортний засіб марки SKODA модель OCTAVIA, синього кольору, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 232 894,00 грн, за транспортний засіб марки RENAUT, модель TRAFIC, чорного кольору, номер кузова, (шасі) НОМЕР_3 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 93 808,00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання транспортних засобів особистою приватною власністю відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8213,04 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 1211 грн за подачу позову в частині позовної вимоги про встановлення факту.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що дослідженими доказами доведено, що вказане у позові ОСОБА_1 майно було придбано сторонами під час проживання їх однією сім`єю без шлюбу та під час шлюбу за спільні кошти, а тому воно підлягає поділу.

Суд вважав зустрічний позов безпідставним, оскільки ОСОБА_3 не довів придбання транспортних засобів за особисті кошти.

Додатковим рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 29 липня 2025 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у сумі 100 000 грн.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 через представника подав апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову.

Обґрунтовуючи свої скарги, ОСОБА_3 зазначав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні його позовних вимог та про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки він неналежним чином оцінив досліджені докази.

Стосовно стягнення з нього на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у сумі 100 000 грн ОСОБА_3 вказав, що вони є завищеними. Справа не вимагала підвищеного обсягу аналітичної, процесуальної чи доказової роботи, що могло об`єктивно виправдати такий розмір витрат.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_1 через представника подано відзиви на апеляційні скарги, у яких наголошено на тому, що первісне та додаткове рішення суду є законними та обґрунтованими, а доводи апеляційних скарг безпідставними.

Фактичні обставини справи

04 липня 2014 року ОСОБА_6 (Продавець), від якого за довіреністю діяв ОСОБА_7 , та ОСОБА_3 (Покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Марченко О. М.(зареєстровано в реєстрі за №614).

З копії паспорта ОСОБА_3 вбачається, що він зареєструвався у цій квартирі 15 серпня 2014 року.

Згідно з реєстром територіальної громади ОСОБА_1 зареєструвала своє місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 07 квітня 2015 року. 17 жовтня 2023 року вона була знята з реєстрації за цією адресою.

З довідки ТОВ «Центральний 1» від 17.10.2023 вбачається, що зі слів сусідів ОСОБА_1 проживала у вказаній квартирі без реєстрації з 2012 року.

Згідно з актом від 17.10.2023 мешканці квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_8 та квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_9 своїми підписами засвідчили, що ОСОБА_1 була не зареєстрована, але фактично проживала у квартирі АДРЕСА_1 з 2012 року.

Звертаючись 26 листопада 2013 року до начальника Державної фінансової інспекції Миколаївської області з заявою про прийняття на роботу на посаду секретаря керівника, заповнюючи для цього особовий листок по обліку кадрів від 27.11.2013, а після прийняття на роботу особову картку, заяву про допуск до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади старшого державного фінансового інспектора від 16.06.2014, згоду на проведення спеціальної перевірки відомостей про особу, яка претендує на зайняття посади, пов`язаної із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування від 15.07.2014, ОСОБА_10 вказувала своїм місцем проживання квартиру АДРЕСА_1 .

Таку ж адресу вона вказувала при проходженні медичного огляду претендентів на посади, пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування 06 січня 2014 року.

Згідно з довідкою про результати спеціальної перевірки відомостей щодо ОСОБА_10 її фактичним місцем проживання є квартира АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб 29 квітня 2015 року, про що свідчить повторне свідоцтво про шлюб від 16 грудня 2022 року (серія НОМЕР_6 ).

З договору купівлі-продажу від 15.03.2016 вбачається, що ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_12 придбав земельну ділянку площею 0,1064 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_5 за 60 000,00 грн.

З відповіді начальника Територіального сервісного центру МВС №4841 від 22.04.2023 випливає, що згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів у власності ОСОБА_3 у період з 10 травня 2007 р. до 19 листопада 2014 р. перебував транспортний засіб ЗАЗ-Daewoo Т13110, реєстраційний номер НОМЕР_5 . Надати інформацію про вартість автомобіля сервісний центр не зміг, бо термін зберігання документів вийшов і вони були знищені.

Згідно з розпискою від 05 грудня 2022 року ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_13 16 000 доларів США для придбання автомобіля SKODA OCTAVIA. Вказану суму він зобов`язався повернути до 31 грудня 2023 року.

З витягів з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Державного реєстру фізичних осіб-платників податків вбачається, що ОСОБА_3 має трудовий стаж з 01 липня 2005 року, а ОСОБА_1 з квітня 2012 року.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 ОСОБА_3 є власником транспортного засобу марки SKODA модель OCTAVIA, синього кольору, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 з 13 грудня 2022 року.

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 ОСОБА_3 є власником транспортного засобу марки RENAUT, модель TRAFIC, чорного кольору, номер кузова, (шасі) НОМЕР_3 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 з 11 березня 2020 року.

Відповідно до висновку ТОВ «Генеральне бюро технічного планування України Експерт» вартість спірної квартири станом на 29 березня 2023 року становила 1 166 831,00 грн.

Згідно з висновками судового експерта Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Кульова О. Ю. №23-1995, 23-1996 від 17 квітня 2023 року ринкова вартість транспортного засобу марки SKODA модель OCTAVIA, реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 465 788,88 грн, а транспортного засобу марки RENAUT, модель TRAFIC, реєстраційний номер НОМЕР_4 187 616,00 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 травня 2023 року (справа №490/1218/23), яке набрало законної сили 08 червня 2023 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях від 14.02.2024 випливає, що у 2023 році ОСОБА_3 здійснив відчуження транспортного засобу марки RENAUT, модель TRAFIC, 2006 року випуску, об`єм двигуна 2463 куб.см у ТСЦ №4841 ГСЦ МВС в Миколаївській області.

У суді першої інстанції ОСОБА_3 пояснював, що познайомився з ОСОБА_1 у січні 2013 року, почали зустрічатися у березні-квітні 2013 року. З квітня 2013 року вона почала періодично проживати у спірній квартирі.

ОСОБА_1 стверджувала, що вони проживали з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік та дружина з листопада 2012 року, у 2015 році уклали шлюб.

Згідно з поясненнями свідка ОСОБА_14 , яка є рідною сестрою ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 почали зустрічатися у 2012 році, з січня 2013 року вони почали проживати разом як чоловік та дружина. Кошти на придбання квартири, де вони проживали, були їх спільні. Також у шлюбі вони придбали два автомобіля.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у 2012-2013 рр. вже проживали у спірній квартирі разом.

Свідок ОСОБА_16 (сусідка) суду пояснила, що спірна квартира спершу здавалася в оренду. ОСОБА_3 почав у ній проживати у 2010 році. З ОСОБА_1 вона почала спілкуватися у квітні-травні 2015 року, коли вона була вагітна. До цього не звертала увагу, більше спілкувалася з ОСОБА_17 .

Свідок ОСОБА_18 пояснила, що квартира була придбана до весілля сторін. До цього ОСОБА_3 винаймав цю квартиру.

Свідок ОСОБА_19 суду пояснив, що ОСОБА_3 знає з 2010 року, а ОСОБА_1 з 2014 року. ОСОБА_3 проживав у спірній квартирі з 2012-2013 рр. У 2014 р. придбав цю квартиру. У 2014 році ОСОБА_3 та ОСОБА_1 сприймали як пару. ОСОБА_3 працював у таксі, займався садівництвом, працював за кордоном. За ці гроші придбав квартиру та автомобілі. Він також давав ОСОБА_3 у борг 3500 доларів США. ОСОБА_1 допомагала ОСОБА_3 у реалізації продукції з саду.

Досліджені у судовому засіданні спільні фотографії ОСОБА_3 та ОСОБА_1 свідчать, що вони зроблені у спірній квартирі (ця обставина не заперечувалася сторонами). На деяких з них є позначка 2012 рік.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, відзиви, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні світлини самі по собі не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, зокрема: від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16, провадження №61-11607св18, від 11 грудня 2019 року у справі №712/14547/16, провадження №61-44641св18, від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16, провадження №61-5296св19, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16, провадження №61-42601св18.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

Стаття 60 СК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з вимогами ст.70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц виснувала, що «погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна».

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання транспортних засобів його особистою приватною власністю, суд першої інстанції виходив з того, що дослідженими доказами доведено факт спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без шлюбу у період з 01 грудня 2012 року до 29 квітня 2015 року, придбання ними за спільні кошти спірної квартири у 2014 році та придбання під час шлюбу спірних автомобілів. За такого суд вважав, що наявні підстави у межах заявлених позовних вимог для залишення у власності ОСОБА_3 квартири та двох автомобілів зі стягненням з нього компенсації вартості частини у праві власності на майно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про доведеність ОСОБА_1 позовних вимог про поділ спірного майна, оскільки сукупністю досліджених доказів доведено, що сторони його придбали під час проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу та під час шлюбу за спільні кошти подружжя.

Посилання ОСОБА_3 на те, що він придбав усе спірне майно за особисті кошти, а квартиру у той період, коли він не проживав з позивачкою однією сім`єю, спростовуються дослідженими доказами: довідкою та актом ТОВ «Центральний 1» від 17.10.2023, документами позивачки про влаштування на роботу, пов`язану із виконанням функцій держави, показаннями свідків, фотографіями, договором купівлі-продажу позивачкою земельної ділянки, наявністю у обох сторін доходів.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції щодо поділу майна подружжя відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Проте, на думку колегії суддів, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц, рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту її спільного проживання з ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без шлюбу у період з 01 грудня 2012 року до 29 квітня 2015 року та визнання їх спільним сумісним майном квартиру АДРЕСА_1 , оскільки встановлення вказаного не є належним способом захисту прав подружжя у спорі щодо поділу спільного сумісного майна.

Також колегія суддів вважає безпідставним висновок суду про залишення у власності ОСОБА_3 транспортного засобу марки RENAUT, модель TRAFIC, чорного кольору, номер кузова, (шасі) НОМЕР_3 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , оскільки він його продав.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 на первісне рішення суду підлягає частковому задоволенню.

Оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту її спільного проживання з ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без шлюбу у період з 01 грудня 2012 року до 29 квітня 2015 року та визнання їх спільним сумісним майном квартиру АДРЕСА_1 з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Також це рішення підлягає скасуванню в частині залишення у власності ОСОБА_3 транспортного засобу марки RENAUT, модель TRAFIC, чорного кольору, номер кузова, (шасі) НОМЕР_3 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, оскільки є законним та обґрунтованим.

Щодо судових витрат

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 , відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без шлюбу, то оскаржуване рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судового збору у сумі 1211,00 грн за подання позову в частині позовної вимоги про встановлення факту підлягає скасуванню.

Розподіл судового збору щодо позовної вимоги про поділ майна подружжя відповідає вимогам законодавства.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції сумі 100 000 грн, колегія суддів вважає його помилковим.

У Цивільному процесуальному кодексі передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналізуючи складені представником позивача заяви по суті справи, на предмет складності, обсягу та часу, витраченого для їх складання, обсяг виконаних робіт згідно з актом приймання-передачі наданих послуг, складність справи, яка потребувала поділу майна у кількості трьох одиниць, колегія суддів вважає, що заявлений позивачем до сплати розмір витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції не є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних робіт.

На думку колегії суддів співмірним складності справи та обсягу виконаних робіт представником позивача є розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 на додаткове рішення суду підлягає частковому задоволенню, а додаткове рішення суду зміні в бік зменшення витрат на професійну правничу допомогу до 20 000 грн.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , які подані через його представника ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 липня 2025 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту її спільного проживання з ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без шлюбу у період з 01 грудня 2012 року до 29 квітня 2015 року та визнання спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 липня 2025 року в частині залишення у власності ОСОБА_3 транспортного засобу марки RENAUT, модель TRAFIC, чорного кольору, номер кузова, (шасі) НОМЕР_3 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 та стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судового збору у сумі 1211 грн скасувати.

В іншій частині вказане рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 липня 2025 року змінити, зменшивши суму витрат на професійну правничу допомогу до 20 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 10 жовтня 2025 року.