ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5547/25 Справа № 932/7981/22 Суддя у 1-й інстанції - Куцевол В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

розглянувши в приміщенні суду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іванченко Вадим Платонович, на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2025 року у складі судді Куцевола В.В. у цивільній справі №932/7981/22 за позовом Комунального підприємства Теплоенерго Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором постачання теплової енергії, 3% річних, інфляційних втрат та пені,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , на предмет стягнення з останнього на свою користь 72 469,60 грн, з яких: 42 954,70 грн - основний борг, 1 003,04 грн - 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, 8 728,52 грн - інфляційні втрати, 3,34 грн пеня (а.с. 2-6), в обґрунтування якого посилається на те, що 15 грудня 2005 року між сторонами було укладено Договір № 080315 про постачання теплової енергії до прим. 5, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач умови договору виконує належним чином, проте, відповідач обов`язок щодо оплати за отримані послуги не виконував, та за період з листопада 2021 року по березень 2023 року має заборгованість у розмірі 42 954,70 грн. Також, через неналежне виконання відповідачем умов договору позивачем були нараховані 3% річних 1003,04 грн, інфляційні втрати 8728,52 грн та пеня 3,34 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2025 року позов КП Теплоенерго ДМР до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором постачання теплової енергії, 3% річних, інфляційних втрат та пені задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП Теплоенерго ДМР заборгованість по оплаті послуг з теплопостачання у розмірі 52689,60 грн.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП Теплоенерго ДМР судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1803,68 грн (а.с. 151-155).

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено наявність заборгованості відповідача за вказаний період у розмірі 52689,60 грн, враховуючи нарахування 3% річних та інфляції за період з листопада 2021 року по березень 2023 року включно, тоді як у позові позивач зазначав суму боргу у загальному розмірі 72 469,60 грн, що є недоведеним належними доказами.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Іванченка В.П. у березні 2025 року подав апеляційну скаргу (а.с.172-175), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неврахування недоведеності позивачем вірності розрахунку та отримання відповідачем послуг позивача, недоведеності правомірності нарахування плати за місця загального користування, адже відповідач, сплачуючи заборгованість за опалення та підігрів води, платив лише за ці послуги, інших претензій від позивача не було. Скаржник зазначив. що позивачем не наведено, за які саме послуги підлягає стягненню визначена ним сума заборгованості, чи на потреби загальнобудинкового опалення, чи витрати на палення місць загального користування та допоміжних приміщень, чи виключно на функціювання внутрішньобудинкових систем опалення. Суд першої інстанції, на думку скаржника, не врахував довжину трубопроводу, технічних характеристик опалення у будинку, існування приміщень з індивідуальним опалення та приміщень з транзитними мережами опалення. Також не зазначено, за якими тарифами проводилось таке нарахування боргу. Просив скасувати рішення суду першої інстанції повністю та відмовити у задоволенні позовних вимог позивача повністю.

Позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у травні 2025 року подав відзив на апеляційну скаргу (а.с.202-205), посилаючись на те, що відповідач не звільняється від сплати за фактично спожиту теплову енергію, а твердження скаржника щодо нарахування теплової енергії та боргу на невстановлену площу та індивідуальний обсяг не відповідає дійсності, адже умовами договору, укладеного між позивачем та відповідачем визначено площу у розмірі 46,1 кв.м., що становить навантаження опалення 1,36 Гкал/міс, як і було зазначено у розрахунку заборгованості. Також враховано індивідуальний обсяг 0,0861 за тарифом 4159,29 грн. Разом з цим скаржник у скарзі вже наводить інші доводи, тоді як в суді першої інстанції наполягав на відсутності теплопостачання.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи частково позовні вимоги КП Теплоенерго ДМР, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено право позивача на отримання своєчасної та повної оплати за отримані послуги з теплопостачання у загальному розмірі 52689,60 грн за період з листопада 2021 року по березень 2023 року разом зі штрафними санкціями, передбаченими ст. 625 ЦК України, у вигляді 3% річних, і таке право за вказаний період підлягає захисту на підставі ст. 526, 530 ЦК України, ст.67 Житлового кодексу України та ст. 1,7,21,26 ЗУ Про житлово-комунальні послуги.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії договору про постачання теплової енергії №080315 від 15 грудня 2005 року укладеного між МКП «Дніпровські міські теплові мережі» правонаступником якого є КП «Теплоенерго» ДМР та ОСОБА_1 , енергопостачальна організація взяла на себе зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію за адресою: АДРЕСА_2 , а споживач зобов`язується оплачувати теплову енергію за встановленими тарифами.

Згідно п.11.4 вказаного договору, він вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією зі сторін.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 25 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В., ОСОБА_1 належить приміщення АДРЕСА_3 .

На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано розрахунки та акт звіряння взаємних розрахунків, згідно яких: 42954,70 грн - основний борг; 1003,04 грн - 3% річних; 8728,52 грн - інфляційні збитки; 3, 34 грн пеня. На підтвердження зміни розміру тарифів надано копії рішень ВК ДМР.

З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції вірно зазначив, що правовідносини у даній справі між сторонами, регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, ЦК України, ЖК України, ЗУ «Про теплопостачання».

Колегія суддів, не беручи до уваги доводи скаржника про індивідуальних та колективних споживачів, а, відтак, і здійснення опалення місць загального користування, чи приміщень з індивідуальним опаленням, наголошує, що права споживачів житлово-комунальних послуг визначені у ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Кожний мешканець будинку є споживачем житлово-комунальних послуг. Їх основний перелік є вичерпним і чітко визначеним вказаним Законом, що введено в дію у травні 2019 року.

За новим розподілом до комунальних належать: послуги з постачання та розподілу природного газу, електричної та теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, поводження з побутовими відходами, до житлових послуга з управління багатоквартирним будинком.

Закон в цілому окреслив нові аспекти функціонування даної сфери. Крім запровадження моделі договірних відносин між виконавцями та споживачами, було чітко визначено права та обов`язки усіх учасників правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг.

Законом також чітко визначено перелік обов`язків індивідуальних та колективного споживачів житлово-комунальних послуг.

Колегія суддів наголошує, що відповідач, як власник приміщення, що знаходиться у житловому багатоповерховому будинку, за положеннями ЗУ Про житлово-комунальні послуги, є споживачем саме комунальних послуг, як це визначено вказаним Законом та зазначено у тексті укладеного між позивачем та відповідачем Договором про надання послуги з теплової енергії, яка і відноситься саме до комунальних послуг.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що Договір про надання послуги з теплової енергії, який породжує договірні відносини між споживачем послуг, яким є відповідач, та виконавцем таких послуг, яким у справі є позивач, укладений з фізичною особою ОСОБА_1 , що свідчить про отримання відповідачем та надання позивачем до спірного приміщення послуг з опалення, а зворотного скаржник не довів, як і не довів нарахування позивачем боргу у не передбачений законодавством спосіб.

Також, доводи скаржника про те, що позивачем здійснено розрахунок заборгованості за спірний період також за іншу площу, що не передбачена умовами договору, чи за іншими тарифами, що не було встановлено рішеннями виконкому ДМР, колегія суддів не приймає до уваги, адже скаржник не надав ані суду першої інстанції, ані при розгляді його апеляційної скарги жодного доказу на підтвердження своїх доводів та аргументів, що не спростовує правомірних висновків суду.

Відповідно до частини 1 статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України "Про теплопостачання".

На підставі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, з аналізу вказаних норм вбачається, що споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості послуги згідно із законодавством та умовами договору. Такому праву відповідає визначений Законом обов`язок споживача оплачувати такі послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 2ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Тобто, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) та індексу інфляції не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другоюстатті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги те, що відповідач, порушуючи норми чинного законодавства та умови Договору, як це вірно встановлено судом першої інстанції, не здійснював своєчасно оплату одержаних послуг, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правомірно вважав доведеними вимоги щодо стягнення заборгованості за постачання теплової енергії у загальному розмірі 52689,60 грн, з яких: 42954,70 грн - основний борг; 1003,04 грн - 3% річних (нарахована за період з листопада 2021 року до березня 2022 року включно); 8728,52 грн - інфляційні збитки (нарахована за період з листопада 2021 року до березня 2022 року включно); 3, 34 грн - пеня (нарахована за період з листопада 2021 року до березня 2022 року включно).

Контррозрахунку скаржником не надавалось ані суду першої інстанції, ані при розгляді його апеляційної скарги, щоб доводило спростування встановлених судом першої інстанції фактичних обставин у даній справі.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача як основного боргу за послуги з теплопостачання, та і сум, нарахованих, як відповідальність боржника, в порядку ст. 625 ЦК України, за не виконання грошового зобов`язання відповідача перед позивачем, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 133,137,141, 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іванченко Вадим Платонович залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна