Справа № 450/5745/24 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/2568/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Марко О. Р.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника ГУ НП у Львівській області Григоришин А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у Львівській області та ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 червня 2025 року (повний текст рішення складено 19 червня 2025 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі ДКСУ), Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі ГУ НП у Львівській області), в якому просив стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь у відшкодування моральної шкоди - 1 200 000 грн 00 коп.

Позов мотивовано тим, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року задоволено скаргу позивача на бездіяльність посадових осіб Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язання до вчинення дій. Зобов`язано уповноважену особу Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 30 березня 2018 року відповідно до вимог частини першої статті 214 КПК України. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2019 року його позовні вимоги до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України задоволено частково, стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь заподіяну моральну шкоду у розмірі 10 000 грн 00 коп. Постановою Львівського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України задоволено, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2019 року скасовано і ухвалено нову постанову про відмову у задоволенні його позовних вимог з причин незалучення до участі у справі в якості відповідачів відповідних органів прокуратури України та Національної поліції України. Таким чином, з 12 жовтня 2018 року по 15 грудня 2024 року ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року не виконана та слідчих дій не розпочато. Зазначав, що вказаною бездіяльністю органів державної влади йому завдано моральну шкоду, яка виразилась у приниженні його честі і гідності, постійному перебуванні у стресі та хвилюванні, невизначеності невиконання судового рішення, що свідчить про тривалість порушення його прав. Оцінює заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 1 200 000 грн 00 коп.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 30 000 грн 00 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року, якою зобов`язано уповноважену особу слідчого відділу Шевченківського відділення поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області вчинити дії згідно вимог частини першої статті 214 КПК України за заявою ОСОБА_1 від 30 березня 2018 року про вчинення кримінального правопорушення, не виконана на даний час, позивач як заявник надалі зазнає моральних страждань через тривале невиконання рішення суду, які полягали в тому, що йому тривалий час довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його заяви, чим були порушені його нормальні життєві зв`язки, що знаходиться в прямому причинному зв`язку із бездіяльністю органу досудового слідства.

Рішення суду оскаржили ГУ НП у Львівській області та ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга ГУ НП у Львівській області мотивована тим, що ухвалюючи оскаржене рішення, суд першої інстанції неправильно вважав, що має місце невиконання органом досудового розслідування ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року, якою скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, адже такою ухвалою не зобов`язано уповноважених осіб органу досудового розслідування внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 , а лише зобов`язано вчинити дії згідно з вимогами частини першої статті 214 КПК України, що не є тотожним. Наведене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі №818/1526/18. Так, на виконання згаданої ухвали слідчого судді, позивачу надіслано листи Шевченківським ВП ГУ НП у Львівській області та Львівською місцевою прокуратурою № 2 (надісланий також слідчому судді Шевченківського районного суду м. Львова) щодо розгляду його заяви від 30 березня 2018 року, які ним не оскаржені у встановленому законом порядку. За таких обставин, відсутні правові підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, адже така йому не спричинена, оскільки відсутній склад правопорушення, передбачений статтями 1173, 1174 ЦК України.

Просять рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 червня 2025 року скасувати в частині задоволених позовних вимог, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судом не повністю враховано той факт, що ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року не виконана по даний час, що спричинило надмірну тривалість досудового розслідування, яке так і не розпочалось, а строки притягнення до кримінальної відповідальності пройшли. Поза увагою місцевого суду залишилось те, що позов обґрунтований порушенням саме цивільних правовідносин, які виникли з підстав порушення КПК України. Стягнута судом на користь позивача сатисфакція моральної шкоди є надто малою, не призвела до припинення триваючих порушень, навпаки стимулювала відповідача до продовження протиправних дій, втягнення позивача в новий судовий процес.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 червня 2025 року в частині стягнутої моральної шкоди змінити, збільшивши її розмір до рівня, не меншого суми сатисфакції присудженої міжнародним судом в даній категорії справ.

В серпні 2025 року від ГУ НП у Львівській області через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому заявник просить у задоволенні такої відмовити, такий умотивований необґрунтованістю скарги.

Відзив на апеляційну скаргу ГУ НП у Львівській області та апеляційну скаргу ОСОБА_1 від учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та представника ГУ НП у Львівській області, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ГУ НП у Львівській області необхідно задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, 30 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме, просив внести відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, працівниками правоохоронних органів: прокурорів прокуратури Кравчика Р., ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 за попередньою кваліфікацією ч. 3 ст. 365, ч. 3 ст. 282, ч. 2 ст. 356 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано повноважну особу слідчого відділу Шевченківського відділення поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області вчинити дії згідно з вимог ч. 1 ст. 214 КПК України за заявою ОСОБА_1 від 30 березня 2018 року про вчинення кримінального правопорушення.

Листом Львівської місцевої прокуратури № 2, адресованому слідчому судді Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2018 року №06/10-1997, слідує, що 17 квітня 2018 року на адресу Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області надійшла ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року. Дана ухвала Шевченківським ВП ГУ НП у Львівській області розглянута та відповідний лист скерований ОСОБА_1 .

З матеріалів справи убачається, що заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2019 року в справі №450/3315/18 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача прокуратура Львівської області, ГУ НП у Львівській області про стягнення з Держави України в особі Державної казначейської служби України моральної шкоди у розмірі 25 000, 00 грн, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. 00 коп. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз судових рішень по справі № 450/3315/18, оприлюднених в Єдиному державному реєстрі судових рішень свідчить про таке.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 березня 2019 року відмовлено у прийнятті заяви прокуратури Львівської області про перегляд заочного рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2019 року по справі № 450/3315/18 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України треті особи прокуратура Львівської області, ГУНП у Львівській області про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 травня 2019 року заяву представника Державної казначейської служби України Стегнія Андрія Васильовича про перегляд заочного рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2019 року по цивільній справі № 450/3315/18 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи Прокуратура Львівської області, ГУНП у Львівській області про стягнення моральної шкоди, залишено без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2019 року визнано неподаною та повернуто скаржнику.

Судові рішення у справі № 450/3315/18 в касаційному порядку не переглядались.

Аналіз змісту заочного рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2019 року в справі № 450/3315/18 свідчить, що обґрунтовуючи пред`явлений позов ОСОБА_1 зазначав, що він є заявником та потерпілим в кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР № 0001476. Права позивача, як потерпілого в кримінальному провадженні, порушенні незаконними рішеннями діями та бездіяльністю посадових, службових осіб органу державної влади в особі слідчого СВ Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області. 30 березня 2018 року позивачем подано заяву про вчинення кримінального правопорушення в Шевченківський ВП ГУ НП у Львівській області з підстав порушення закону правоохоронними органами. Вищевказана заява не була внесена до ЄРДР. 10 квітня 2018 року ухвалою слідчого судді зобов`язано уповноважену особу слідчого відділу Шевченківського відділення поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області вчинити дії згідно вимог частини першої статті 214 КПК України за заявою ОСОБА_1 від 30 березня 2018 року. Однак рішення не виконане. Повторно, органом державної влади, прокуратурою, порушено права позивача в державі Україна, що свідчить не тільки про бездіяльність, а про супротив судовій гілці влади. Не маючи юридичної освіти, не знаючи судових процедур, позивач відстояв своє порушене право вчинене незаконними, протиправними діями, бездіяльністю, представників влади - прокурори, нацполіції. Внаслідок невиконання рішення, стан здоров`я позивача порушився, порушено режиму сну, що негативно вплинуло на звичайний ритм його життя, через повну бездіяльність та протиправні дії прокуратури, нацполіції органу державної влади в Україні, чим йому завдано моральну шкоду, які він оцінює в 25000,00 грн, як таку, що є справедливою у співвідношенні душевних страждань, переживань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року, якою зобов`язано уповноважену особу слідчого відділу Шевченківського відділення поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області вчинити дії згідно вимог частини першої статті 214 КПК України за заявою ОСОБА_1 від 30 березня 2018 року про вчинення кримінального правопорушення, не виконана, тобто Шевченківським ВП ГУ НП у Львівській області не вжито заходів щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань в установленому законом порядку, в результаті чого позивач як заявник зазнав моральних страждань, які полягали в тому, що йому тривалий час довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його заяви, чим були порушені його нормальні життєві зв`язки, що знаходиться в прямому причинному зв`язку із бездіяльністю органу досудового слідства.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Здійснення правосуддя на засадах верховенства права забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

У статті 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу із застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас, одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

За змістом частини першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

За положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 612/3521/16-ц).

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є спричинення моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою (див. постанови Верховного Суду від 20 вересня 2021 року в справі № 686/8422/20 та від 03 лютого 2022 року в справі № 686/13784/21, на які, зокрема, посилається заявник в касаційній скарзі).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 ЦК України).

Тобто, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Вказані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює державу, орган влади Автономної Республіки Крим або органи місцевого самоврядування, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У пункті 32 постанови від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого правового акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У постанові від 03 липня 2019 року в справі № 750/1591/18-ц Велика Палата Верховного Суду наголосила, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (див. постанову Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 686/21800/21).

Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні кожного окремого спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення.

Верховний Суд в постановах від 20 березня 2019 року в справі №918/203/18, від 28 жовтня 2020 року в справі № 904/3667/19 виснував про те, що в справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.

Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Сам собою факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності (див. постанови Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі № 686/27967/19 (провадження № 61-14451св20), від 31 травня 2024 року в справі № 463/9819/21 (провадження № 61-13921св23), від 24 липня 2024 року в справі № 454/2285/23, від 05 листопада 2024 року в справі № 454/3367/23, від 24 грудня 2024 року в справі № 461/9615/23, від 31 березня 2025 року в справі № 454/1808/24, від 23 вересня 2025 року в справі № 757/37266/24-ц, що свідчить про усталеність таких висновків в судовій практиці.

Частиною п`ятою статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Чинним законодавством не передбачене багаторазове відшкодування моральної шкоди за одним і тим самим фактом порушення прав (висновки в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі №686/19070/21, від 22 листопада 2022 року в справі № 686/28957/21-ц, , від 13 липня 2023 року в справі № 686/13391/22, від 18 серпня 2023 року в справі № 686/10621/22, від 13 листопада 2023 року в справі № 686/13017/22, від 05 березня 2024 року в справі № 686/23937/23, від 11 грудня 2024 року в справі № 461/5877/22, від 02 липня 2025 року в справі № 686/18943/24.

Аналогічний за змістом висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 березня 2020 року в справі №641/8857/17.

Оскільки заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2019 року в справі № 450/3315/18, яке набрало законної сили, та як встановлено під час апеляційного розгляду виконано в примусовому порядку, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди та стягнуто на його користь заподіяну моральну шкоду у розмірі 10 000 грн 00 коп., спричинену невиконанням, на його думку, ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року по заяві ОСОБА_1 від 30 березня 2018 року, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 в такий спосіб реалізував своє законне право на відшкодування моральної шкоди за наведених вище обставин, які є тотожними до обставин справи, що переглядається, а з огляду на те, що чинним законодавством не передбачено багаторазове відшкодування моральної шкоди за одне і те саме порушення, дає підстави виснувати про безпідставність пред`явленого позову, у зв`язку із чим у його задоволенні належить відмовити.

Колегія також враховує, що у практиці Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду сформовано підхід щодо застосування положень статті 214 КПК України, згідно з яким за змістом статті 214 КПК України, підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та початку досудового розслідування є подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або самостійне виявлення слідчим, прокурором з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається. Разом із цим слідчий, прокурор після прийняття та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, виходячи з їх змісту, має перевірити достатність даних, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, за наслідками чого ним приймається рішення про початок досудового розслідування шляхом внесення відповідних відомостей до ЄРДР. Таким чином, підставою початку досудового розслідування є не будь-які прийняті та зареєстровані заяви, повідомлення, а лише ті з них, з яких вбачаються вагомі обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, короткий виклад яких разом із прізвищем, ім`ям, по-батькові (найменуванням) потерпілого або заявника, серед іншого, вноситься до ЄРДР (див. постанови Верховного Суду від 30 вересня 2021 року в справі № 556/450/18 та від 02 лютого 2023 року в справі № 347/1400/18). Тобто ключовим у заяві про вчинення кримінального правопорушення є вказівка про обставини, з яких може вбачатися вчинення кримінального правопорушення(див. постанову Верховного Суду від 12 серпня 2025 року в справі № 991/1710/22).

У цьому зв`язку, колегія суддів вважає, що за обставинами справи котра переглядається в апеляційному порядку встановлено, що ухвалою слідчого судді від 10 квітня 2018 року зобов`язано повноважну особу органу досудового розслідування вчинити дії згідно з вимог ч. 1 ст. 214 КПК України за заявою ОСОБА_1 від 30 березня 2018 року про вчинення кримінального правопорушення, а не зобов`язано слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР по цій заяві (див. висновок Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 818/1526/18). При цьому, на виконання цієї ухвали слідчого судді орган досудового розслідування, розглянувши відповідну заяву ОСОБА_1 від 30 березня 2018 року, виходячи з викладених у ній обставин не убачав достатніх підстав для внесення інформації про кримінальне правопорушення до ЄРДР, про що повідомив заявника (позивача), що ним не заперечується, проте такі дії (бездіяльність) останнім в порядку, передбаченому КПК України не оскаржені.

Враховуючи наведене, колегія суддів убачає відповідні доводи апеляційної скарги ГУ НП у Львівській області обґрунтованими.

Відповідно до положень частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки у справі, що переглядається встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, колегія судді не убачає за доцільне аналізувати доводи апеляційної скарги ГУ НП у Львівській області щодо відсутності правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, з підстав того, що така йому не спричинена, оскільки відсутній склад правопорушення, передбачений статтями 1173, 1174 ЦК України.

З огляду на те, що колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову, не убачається підстав для аналізу доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 з їх детальним відхиленням, адже такі зводяться до зміни рішення у спосіб збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, в той час, як дане рішення суду підлягає скасуванню.

Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що суд першої інстанції вирішуючи спір допустив порушення норм матеріального права, оскаржене рішення необхідно скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг, враховуючи положення пункту 11 частини другої статті з Закону України «Про судовий збір», ГУ НП у Львівській області належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 1 453 грн 44 коп.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 червня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування шкоди, відмовити.

Компенсувати Головному управлінню Національної поліції у Львівській області за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 1 453 грн 44 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич