Номер провадження: 22-ц/813/5015/25
Головуючий у першій інстанції Волкова Ю. Ф.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Чеботар А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу Селянського (Фермерського) господарства «Єрмак» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 березня 2025 року, повний текст якого складено 20 березня 2025 року та ухваленого під головуванням судді Волкової Ю.Ф., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Селянського (Фермерського) господарства «Єрмак» про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості,

встановив:

06.12.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом доСелянського (Фермерського) господарства (далі СФГ) «Єрмак», та змінивши вимоги, ставила перед судом наступні питання:

- про розірвання договору оренди земельної ділянки від 15.09.2004 року, площею 5,00га, кадастровий номер :01:002:0358;

- стягнення заборгованості по орендній платі у сумі 11 251,67 грн., з яких: 1 800,00 грн. заборгованості по орендній платі за 2021-2023 роки, 9 144,00 грн. пені за прострочення орендної плати за 2021-2023 роки, 194,97 грн. інфляційних втрат за 2021-2023 роки, 112,70 грн. 3% річних за 2021-2023 роки (із урахуванням заяви про зміну предмета позову від 29.07.2024 року).

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 15.09.2004 року між ОСОБА_1 та СФГ «ЄРМАК» було укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Семенівської сільської ради на відстані 4000 м від села Семенівка Білгород-Дністровського району Одеської області, загальною площею 5,00 га у тому числі рілля. Нормативно грошова оцінки земельної ділянки становить 40 000,00 грн. Договір укладено на 25 років. Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 1,5 % від грошової оцінки землі, яка видається або грошима або сільгосппродукцією; орендна плата вноситься до 30 вересня поточного року. У разі невнесення орендної плати в строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 2,0% несплаченої суми за кожний день прострочення.

Орендар систематично не виконує умови договору у частині сплати орендодавцеві орендних платежів протягом 2021, 2022, 2023 років, у зв`язку із чим у відповідача перед позивачем сформувалась заборгованість у сумі 1 800,00 грн. за 2021-2023 роки. Також позивач нарахував 9 144,00 грн. пені за прострочення орендної плати за 2021-2023 роки, 194,97 грн. інфляційних втрат за 2021-2023 роки, 112,70 грн. 3% річних за 2021-2023 роки.

У зв`язку із систематичною несплатою орендної плати орендарем - СФГ «ЄРМАК» за договором оренди земельної ділянки від 15.09.2004 року, ОСОБА_1 просила розірвати вказаний договір та стягнути з відповідача на її користь заборгованість.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.03.2025 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Розірвано договір оренди землі від 15.09.2004 року, укладений між ОСОБА_1 та СФГ «Єрмак» щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 5,00 га, кадастровий номер :01:002:0358, яка розташована на території Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Стягнуто з СФГ «Єрмак» на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі у сумі 11 251,67 грн., з яких: 1 800,00 грн. - заборгованість по орендній платі за 2021-2023 роки, 9 144,00 грн. - пеня за прострочення орендної плати за 2021-2023 роки, 194,97 грн. - інфляційні втрати за 2021-2023 роки, 112,70 грн. 3% річних за 2021-2023 роки.

Стягнуто з СФГ «Єрмак» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2 284,80 грн. (т.2, а.с.9-11).

Додатковим рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.04.2025 року з СФГ «Єрмак» на користь ОСОБА_1 стягнуто судові витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги, у розмірі 17 000,00 грн. (т.2, а.с.46-47).

В апеляційній скарзі СФГ «Єрмак» ставить питання про скасування рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.03.2025 року, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.49-53).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Верховець К.С. просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.2, а.с.64-67).

Додаткове рішення суду від 08.04.2025 року в апеляційному порядку сторонами не оскаржується.

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.2, а.с.93-95).

З цих підстав колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем систематично не сплачується орендна плата за договором оренди у визначений у договорі строк, що є істотним порушенням умов договору та позбавляє позивача того, на що вона розраховувала при укладенні вказаного договору (т.2, а.с.46-47).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст. 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» (далі Закон) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою (землекористування, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 2 цього Закону відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, ЗУ «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Статтею 3 Закону передбачено, що об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Відповідно до ст.13 Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ч. 1-2 ст. 15 Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

У частинах 1-2 ст. 21 Закону зазначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Частиною 1 ст. 32 Закону визначено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст. ст. 24 і 25 Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Крім того, відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди в цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що відповідач не сплатив орендну плату за 2021, 2022, 2023 роки.

Частинами 1 та 2 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як встановлено п.п. 9-12 договору оренди землі від 15.09.2004 року, орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 1,5% від грошової оцінки землі, яка видається або грошима або сільгосппродукцією; розмір оренди обчислюється з урахуванням індексів інфляції; орендна плата вноситься до 30 вересня поточного року; передача продукції та надання послуг в рахунок орендної оплати оформляється відповідними актами.

Інших або додаткових умов щодо місце і порядок сплати орендної плати вказаним договором не визначено.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 532 ЦК України, якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання.

Частиною 1 ст. 537 ЦК України передбачено, що боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0358 площею 5,0001га, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ОД № 001981 від 01.09.2004 року, виданим Білгород-Дністровським районним відділом земельних ресурсів Одеської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 040; місце розташування земельної ділянки Одеська область, Білгород-Дністровський район, Семенівська сільська рада, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т.1, а.с.13-14).

15.09.2004 року між ОСОБА_2 та СФГ «Єрмак» було укладено договір оренди вказаної вище земельної ділянки, строк дії договору 25 років (т.1, а.с.71-74).

Відповідно до умов вказаного договору нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 40 000 грн; орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 1,5 % від грошової оцінки землі, яка видається або грошима або сільгосппродукцією; орендна плата вноситься до 30 вересня поточного року; у разі невнесення орендної плати в строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 2,0% несплаченої суми за кожний день прострочення (п.п. 2-14 договору). У п. 38 укладеного договору оренди сторони погодили, що дія договору припиняється шляхом його розірвання на вимогу однієї зі сторін за рішенням суду у разі невиконання другою стороною обов`язків, передбачених цим договором, та внаслідок випадкового знищення чи пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Зазначений договір оренди земельної ділянки був зареєстрований за орендарем СФГ «Єрмак», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (т.1, а.с.187).

Звертаючись із позовом, позивач зазначала, що внаслідок невиконання умов договору оренди земельної ділянки у відповідача має місце заборгованості у розмірі 11 251,67 грн., з яких: 1 800,00 грн. - заборгованість по орендній платі за 2021-2023 роки, 9 144,00 грн. - пеня за прострочення орендної плати за 2021-2023 роки, 194,97 грн. - інфляційні втрати за 2021-2023 роки, 112,70 грн. 3% річних за 2021-2023 роки (т.1, а.с.197-203).

Зазначений розрахунок заборгованості по орендній платі відповідачем не спростований.

Будь-яких доказів про сплату вказаної заборгованості відповідачем позивачу матеріали справи не містять.

Відтак, застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі № 912/1385/17).

Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі №183/262/17 (провадження №61-41932сво18).

Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10.10.2019 року у справі №293/1011/16-ц дійшла висновку, що тлумачення п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України, ч. 2 ст. 651 ЦК України свідчить, що «несплата орендної плати» охоплює випадки як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначено договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо).

Сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість, оскільки згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Заявник апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки фактам вжиття заходів щодо виконання умов договору оренди землі, що підтверджується відповідними актами та показами свідків.

Однак, колегія суддів зазначає, що виплата орендної плати за землю є обов`язком орендаря, згідно умов договору оренди. Крім того, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття відповідачем заходів щодо виконання умов договору оренди апелянтом у справі не надано.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Крім того, апелянт зазначає, що оскаржуване рішення було ухвалено у відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про день та час слухання справи.

Проте, як вбачається із матеріалів справи відповідач та його представник повідомлялися про день, місце та час слухання справи, про що свідчить довідка про отримання судових повідомлень через підсистему «Електронний суд» (т.2, а.с.6).

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Селянського (Фермерського) господарства «Єрмак» залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.10.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева