Справа № 341/1922/24
Провадження № 22-ц/4808/825/25
Головуючий у 1 інстанції ОСТРОВСЬКА Н. І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач): Максюта І.О.

суддів: Баркова В.М., Василишин Л.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідачки ОСОБА_1 , позивачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Островською Н.І. 28 березня 2025 року в м. Галич Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2024 року ОСОБА_2 подано позов до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 серпня 2023 року близько 13 години 30 хвилин ОСОБА_3 (син відповідачки ОСОБА_1 ), маючи при собі господарські вила, знаходився на польовій дорозі у селі Вигівка Бурштинської територіальної громади. У цей час вона із своїм батьком ОСОБА_4 проходила повз ОСОБА_3 , який умисно наніс їй тілесні ушкодження господарськими вилами у спину, у результаті чого спричинив тілесні ушкодження у вигляді проникаючої колотої рани на задній поверхні грудної клітки, пошкодженням правої легені, що викликало необхідність проведення операції, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечним для життя у момент спричинення.

Після цього ОСОБА_3 , продовжуючи суспільно-небезпечні діяння, підійшов до її батька ОСОБА_4 та також наніс два удари вилами у ділянку лівого плеча та правої кисті, у результаті чого спричинив останньому тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я.

При дослідженні доказів у кримінальному провадженні судом встановлено, що ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи (діагноз параноїдна шизофренія).

12 червня 2024 року Галицький районний суд Івано-Франківської області задовольнив клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру в кримінальному провадженні № 000170 щодо ОСОБА_3 , підозрюваного у вчиненні суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України, за наслідками розгляду якого постановлено застосувати до ОСОБА_3 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

На період часу, що відноситься до інкримінованого йому злочину, ОСОБА_3 перебував у стані і перебуває на даний час, при якому не здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними. Тобто, під час вчинення кримінального діяння відносно ОСОБА_2 . ОСОБА_3 був та є неосудним, а тому розмір завданої позивачу шкоди, на переконання ОСОБА_2 , необхідно стягнути з матері ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що має право на відшкодування їй матеріальної шкоди, яку вона зазнала внаслідок протиправних дій ОСОБА_3 , та яка становить 4 113,00 гривень. Дії ОСОБА_3 призвели до її часткової втрати працездатності, вона зазнала сильного душевного та фізичного болю і страждань у зв`язку з ушкодженням її здоров`я, так як травми, які утворились у неї внаслідок дій останнього, негативно відобразились на її житті. Вважає, що має право на відшкодування від відповідача також і моральної шкоди, яку вона оцінює в 60 000,00 гривень.

За таких обставин просила стягнути з ОСОБА_1 4113,00 грн матеріальної шкоди, 60000,00 грн моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення та 10000,00 грн витрат на правничу допомогу (а.с. 1-3).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2025 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 09 квітня 2025 року, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4113,00 грн матеріальних збитків, завданих вчиненням кримінального правопорушення, 50 000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди та 5000,00 гривень витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката (а.с.87-90, 94).

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу з мотивів його незаконності та необґрунтованості.

Зазначає, що вона є матір`ю ОСОБА_3 , який страждає на психічний розлад, однак недієздатним у встановленому законом порядку він не визнавався, опіка йому не призначалася та, відповідно, вона не являється його опікуном. За таких обставин покладення на неї, як на опікуна, матеріальної відповідальності за дії сина не відповідають вимогам закону.

В судовому засіданні вона частково визнала позов, однак відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 25 травня 2022 року у справі №675/2136/19, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Зазначає, що її син ОСОБА_3 у 2002 році потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, що спричинило його психічний розлад. З початку захворювання знаходився на психіатричному обліку, до затримання під її контролем та наглядом постійно отримував стаціонарне (щороку) та амбулаторне лікування, приймав ліки вдома за приписами лікаря. Лікарі, які здійснювали його лікування застережень щодо перебування сина в стані, що загрожує життю та здоров`ю інших людей, не надавали. Заходи фізичного обмеження або ізоляції відповідно до ст. 8 Закону України «Про психіатричну допомогу» до ОСОБА_3 не застосовувались, примусова госпіталізація відповідно до ст. 14 зазначеного Закону не проводилась, із заявою про визнання сина недієздатним психіатричний заклад не звертався, а у неї не було для цього підстав.

Однак, відповідно до матеріалів кримінального провадження, 16.08.2023 року у ОСОБА_3 раптово погіршився психічний стан на період часу, що відноситься до інкримінованого злочину, син перебував у стані і перебуває на час проведення судово-психіатричної експертизи, при якому не здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними. В результаті була заподіяна шкода позивачці.

Вважає, що зі свого боку вжила всіх доступних заходів для запобігання шкоди та сприяла належному лікуванню сина, щоб уникнути загостренню захворювання, що спричинило шкоду позивачці. Судом не встановлено зворотнього.

Також судом не враховано тієї обставини, що вона та її чоловік є особами похилого віку та за станом свого здоров`я не завжди здатні услідкувати за сином.

Тому вважає, що її вина у заподіянні шкоди позивачці відсутня.

Суд, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди в сумі 55 000,00 гривень, з врахуванням сплачених нею 5000,00 гривень, не в повному обсязі врахував конкретні обставини, за яких така шкода заподіяна. Позивачка у позовній заяві не вказала, а суд в оскаржуваному рішенні не обґрунтував, з яких міркувань виходив при визначенні розміру шкоди у зазначеному розмірі та якими доказами це доводиться.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_2 проходила лікування після періоду 17.08.-30.08.2023 року та 09.10.2023 року, відтак відшкодування моральної шкоди в сумі 55 000,00 гривень не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

У випадку визнання її винною у заподіянні шкоди позивачці, просить змінити розмір відшкодування моральної шкоди та визначити в сумі 10 000,00 гривень.

За наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові (а.с.99-101).

Позиція інших учасників справи

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Особа, яка подала апеляційну скаргу, відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Позивачка ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала, просила залишити рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2025 року без змін.

Вислухавши пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідачки ОСОБА_1 , позивачки ОСОБА_2 , доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що відповідно до ухвали Галицького районного суду Івано-Франківської області від 12.06.2024 року до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом (а.с. 5-8).

В результаті вчинених дій ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2 , остання проходила медичні обстеження з придбанням медичних препаратів та оплатою послуг, що підтвердила копіями відповідних квитанцій на загальну суму 4113,00 грн, які просила стягнути з ОСОБА_1 (а.с. 9-20, 39-40).

Відповідач не заперечувала в судовому засіданні проти відшкодування матеріальних збитків у зазначеному розмірі.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що внаслідок злочинних дій ОСОБА_3 їй було завдано тяжкі душевні страждання, які призвели до часткової втрати непрацездатності, зазнала сильного душевного болю, страждань у зв`язку із ушкодженням здоров`я, так, як травми, які утворились внаслідок дій останнього, негативно відобразились на її житті (а.с. 67).

Застосовані норми права

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Згідно із ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Вищезазначеними процесуальними нормами передбачено, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Частиною шостою статті 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Згідно з пунктами 8 та 9 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами частини 2 статті 1186 ЦК України якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав.

Частина друга вказаної статті передбачає, що моральна шкода, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі № 213/2186/16-ц (провадження № 61-2517св19) зроблено висновок, що «при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2022 року у справі № 748/359/20 (провадження № 61-8641св21) зроблено висновок, що «будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Судом першої інстанції стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4113,00 грн матеріальних збитків, завданих вчиненням ОСОБА_3 кримінального правопорушення, 50 000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди та 5000,00 гривень витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди враховано стан здоров`я позивачки ОСОБА_2 , характер та обсяг моральних страждань, яких вона зазнала внаслідок заподіяної їй шкоди ОСОБА_3 , а також часткове відшкодування відповідачем ОСОБА_1 спричиненої моральної шкоди. Моральну шкоду оцінено у розмірі 50000 грн.

Щодо висновків суду колегія вважає необхідним зазначити наступне.

Як вбачається із доводів апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_1 , не погоджується із оскаржуваним рішенням, зокрема і в частині визначення судом грошового розміру відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, правовим питанням у спірних правовідносинах є відшкодування моральної шкоди, якої зазнала позивачка та обсяг такої у зв`язку із заподіянням ОСОБА_3 , як особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом, тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_2 та покладення відповідного розміру відповідальності, як грошового еквіваленту такої на відповідачку ОСОБА_1 , яка проживала разом з особою, знала про її психічний розлад, але не вжила заходів щодо запобігання шкоді.

Як передбачено чинним законодавством України, якщо в момент завдання шкоди повнолітня особа через психічний розлад не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, то шкода, завдана нею, як правило, не відшкодовується. Разом з тим, суд може покласти обов`язок відшкодування шкоди на батьків, чоловіка, дружину, повнолітніх дітей, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді. Це положення ґрунтується на бездіяльності осіб, які мали б, згідно із Законом України "Про психіатричну допомогу", вимагати у судовому порядку визнання такої особи недієздатною.

Апеляційним судом оглянуті матеріали кримінального провадження №0000170 про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_3 (ЄУН судової справи 341/2485/23, номер провадження 1-кп/341/69/24).

Відповідно до висновку експерта № 454 від 03.11.2023р. у ОСОБА_5 виявлено тілесні ушкодження: проникаюча колота рана на задній поверхні грудної клітки справа, з пошкодженням правої легені, яка ускладнилася правобічним гемо пневмотораксом (при дренуванні виділилося повітря та близько 550 мл гемолізованої крові), що викликало необхідність проведення операцій: «дренування правої плевральної порожнини за Бюлау, та ендоскопічної декортикації легені», яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення; колота рана на зовнішній поверхні у середній третині правого стегна, що викликало необхідність проведення операції: «ПХО рани», яка відноситься до легких тілесних ушкоджень, що викликало короткочасний розлад здоров`я; садна в ділянках грудної клітки та правого стегна, про що свідчить наявність рожевого епідермісу в цих ділянках, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Відповідно до висновку експерта № 310/2023 від 14.09.2023 року, який є результатом проведеної у межах кримінального провадження №0000170 судової психіатричної експертизи, встановлено, що підозрюваний ОСОБА_3 тривалий час (з 2002р.) страждає хронічним психічним захворюванням - параноїдною шизофренією з безперервно-прогредієнтним перебігом (з частими та тривалими загостренням), що спричинило формування процесуального дефекту особистості (змішаний тип), про що свідчить наявність наступної психосимптоматики: редукція енергетичного потенціалу, емоційна дисгармонія, розлади мислення по шизотипу, втрата професійної працездатності, порушення соціального функціонування, антисоціальні тенденції, зниження інтелектуальних функцій, соціальна відчуженість, наявність слухових галюцинацій та маячних розладів на фоні поверхневості критики, що позбавляє його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними як на даний час, так і на період часу, що відноситься до інкримінованих йому протиправних дій. У теперішній час наявні афективна неадекватність з дезорганізованою поведінкою та антисоціальними тенденціями, виражені розлади мислення, повна відсутність критичних здібностей, негативна настанова на амбулаторне медикаментозне психіатричне лікування зумовлюють значну соціальну небезпеку підекспертного, у зв`язку з чим він потребує застосування примусових заходів медичного характеру - госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом.

ОСОБА_3 страждає і страждав на період часу, що відноситься до інкримінованих йому протиправних дій хронічним психічним захворюванням- параноїдальною шизофренією, що згідно МКХ-10 класифікується F20.0.

На період часу, що відноситься до інкримінованого йому злочину ОСОБА_3 перебував у стані і перебуває на даний час, при якому не здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними. Рекомендовано до ОСОБА_3 застосувати примусові заходи медичного характеру у відділенні із посиленим наглядом.

У висновку експерта зазначено, що ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні у психо-неврологічному закладі з 16.10. по 31.10.2002 року, з 15.12.2003р. по23.01.2004 р., з 14.02. по 17.03.2006р., з 12.10. по 30.11.2007р., з 28.11.2008р. по 07.01.2009р., з 09.06. по 25.07.2012р., з 05.05. по 30.05.2014р., з 13.02. по 07.03.2018р., з 07.03. по 28.03.2019 р., з 09.02. по 24.02.21р., з 30.05. по 10.06.2022р. Діагноз залишався незмінним.

Відповідно до ухвали суду від 12 червня 2024 року до ОСОБА_3 у межах зазначеного кримінального провадження застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

Отже, на момент вчинення ОСОБА_3 інкримінованих йому протиправних дій, він не здатний був їх усвідомлювати та керувати ними.

Відповідачка ОСОБА_1 у судовому засіданні визнала обставини про те, що ОСОБА_3 є її сином, вона проживає разом з ним у одному будинку, була обізнана про психічний розлад сина і періодично зверталася з ним до лікаря-психіатра за лікуванням при погіршенні стану здоров`я сина. У день завдання шкоди ОСОБА_2 вона разом із ОСОБА_3 мала наміри виконувати сільськогосподарські роботи. З цією метою він узяв сільськогосподарське знаряддя, а саме вила, і пішов на город, а вона поки зачиняла двері у хату, син випав з її поля зору і завдав тілесних ушкоджень ОСОБА_2 .

Таким чином, слід дійти висновку, що будучи обізнаною про психічний розлад сина ОСОБА_3 , який не усвідомлював значення своїх дій і не міг ними керувати, проживаючи разом з ним, ОСОБА_1 допустила необережність (неумисна форма вини) у формі недбалості, тобто не передбачала можливості настання шкоди, хоча повинна була і могла її передбачити за обставин надання гострого господарсько-побутового предмета особі з психічним розладом з можливістю такої особи перебувати у громадському місці.

Відповідачка ОСОБА_1 не заперечила у суді першої інстанції проти відшкодування матеріальних збитків завданих її сином ОСОБА_3 , що стало підставою для задоволення судом першої інстанції позовних вимог ОСОБА_2 у цій частині.

Колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що моральну шкоду зважаючи на її сутність не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Аналогічних висновків дійшов у своєму рішенні Верховний Суд України від 13 липня 2011 року у справі №6-28008св10. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілим компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, врахувавши практику Верховного Суду щодо розгляду подібних спорів, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , а саме про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

Апеляційний суд не знаходить підстав для висновку, що при визначенні судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди порушено принципи розумності, пропорційності та справедливості. Крім того, суд обґрунтовано встановив, що неправомірними діями ОСОБА_3 позивачці ОСОБА_2 завдано моральної шкоди, яка полягала у фізичних та душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

При цьому колегією взято до уваги ухвалу суду про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні №0000170, якою підтверджено винну поведінку ОСОБА_3 та враховано наслідки у вигляді тілесних ушкоджень, спричинених потерпілим ОСОБА_2 .

Посилання апелянтки на неспіврозмірність такого відшкодування колегія вважає недоведеними, оскільки визначений судом розмір моральної шкоди у цьому випадку є достатнім і відповідає ступеню понесених позивачкою душевних та фізичних страждань.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, зокрема наявність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями та завданою моральною шкодою, характер правовідносин, які виникли між сторонами, та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки колегія суддів визнала необґрунтованими доводи апеляційної скарги, то апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2025 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.О. Максюта

Судді: В.М. Барков

Л.В. Василишин

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2025 року.