Справа № 199/8948/25
Рішення

Іменем України

17 жовтня 2025 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра, в складі:

головуючого судді - Кошлі А.О.,

за участі:

секретаря судового засідання - Кахикало А.С.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Заніздра А.П.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач), від імені якого діє адвокат Заніздра А.П. звернувся до Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра з цивільним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 (відповідач), ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказано, що ОСОБА_1 є основним наймачем житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , яке є неприватизованим. З 25.10.2005 року у квартирі зареєстроване місце проживання сина позивача - ОСОБА_2 , який з 2015 року не проживає у вказаній квартирі та в 2018 році виїхав за кордон, не проявляє жодного інтересу до житла. Реєстрація місця проживання відповідача перешкоджає позивачу у повній мірі користуватися житловим приміщенням, він несе більші витрати по утриманню майна, не може приватизувати житло. Оскільки відповідач не проживає за місцем реєстрації більше шести місяців, просить суд визнати його такими, що втратив право користування вказаним приміщенням.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов.

Відповідач в судові засідання не прибув, причини неявки суду не повідомляв, відзив на позов не надано.

Допитані в якості свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили факт не проживання відповідача за зареєстрованим місцем проживання більше 10 років, у зв`язку з виїздом за кордон, створення сім`ї в Польщі.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, покази свідків та дослідивши матеріали справи, встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 4.12.1998 року зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Дніпропетровськ, з 25.10.2005 року зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 .

Згідно ордеру № 949 від 09.01.1985 року позивачу та членам його родини надано житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки № 2597 зареєстрованими також значиться відповідач.

Як встановлено актом від 29.05.2025 року підтвердженого начальником дільниці АНД району КП «Жилсервіс-5» за результатами обстеження домогосподарства за адресою АДРЕСА_1 , підтверджено факт не приживання відповідача з 2015 року.

Окрім того, згідно інформації одержаної з Державної прикордонної служби від 30.07.2025 року встановлено, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 здійсни перетинання державного кордону на пунктів пропуску Бориспіль-D, виїзд Київ-Варшава, до України не повертався. Обставини щодо проживання відповідача у Польщі підтвердили свідки, серед яких його рідна сестра ОСОБА_4 , що іноді підтримує з ним спілкування.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Приписами статті 379Цивільного кодексуУкраїни передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

За змістом статті 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 327 ЦК України передбачено, що управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно частини 1 статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За змістом абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно правового висновку Верховного Суду у постанові від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Аналізуючи отримані по справі докази в їх сукупності, встановлено, що відповідач тривалий час, а саме понад 10 років не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні послуги та не несе будь-яких витрат на утримання житла. При цьому, доказів на підтвердження поважності причин відсутності відповідача у жилому приміщенні понад визначені ст. 71 ЖК України строки та доказів на вчинення йому перешкод у користуванні квартирою, суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Згідно із ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки під час судового розгляду справи, достовірно встановлено, що відповідач понад 10-х років, а не проживає за місцем реєстрації, не несе будь-яких витрат на утримання квартири, а перешкоди у користуванні даним житлом відповідачу не чиняться, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою.

Відповідно до підпункту 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад", зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування, що набрало законної сили, є достатньою підставою для його виконання, шляхом зняття такої особи з зареєстрованого місця проживання і не потребує додаткового судового врегулювання.

Враховуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного доказу, зокрема належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 133 ПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За звернення до суду з даною позовною заявою, позивачем, у відповідності до вимог ЗУ «Про судовий збір» понесені витрати з оплати судового збору в сумі 1211,20 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов підлягає задоволенню, у відповідності до ст. 141 КПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору в розмірі 1211,20 гривень.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 20.10.2025 року.

Суддя А.О. Кошля

20.10.2025