КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року місто Київ.

Справа № 755/13044/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14989/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Кролівець О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ременькова Ірина Олександрівна, на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 липня 2025 року про відмову у відкритті провадження (ухвалену у складі судді Коваленко І.В.)

за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,-

ВСТАНОВИВ

У липні 2025 року ОСОБА_1 в порядку окремого провадження звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги мотивував тим, що встановлення даного факту необхідне йому з метою захисту інтересів дитини, а також своїх прав та інтересів, як батька, що займається вихованням та утриманням дитини та зумовлене, зокрема, отриманням відстрочки від мобілізації. Тобто, встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини необхідне позивачу з метою отримання права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, передбаченого ст.23 Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

УхвалоюДніпровського районного суду міста Києва від 16 липня 2025 рокувідмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись з такою ухвалою, заявник ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ременькова І.О., 28 липня 2025 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що факт, який заявник просить встановити є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виненкнення та можливість безперешкодної реалізації особистих прав.

Зазначає, що у скаржника немає і не може бути жодного спору з ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо надання йому відстрочки, оскільки предметом заяви є саме встановлення факту самостійного виховання ОСОБА_1 дитини з метою подальшої реалізації права на відстрочку та матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність спору про право між заявником та іншими особами.

Вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність спору про право, який має розглядатися в порядку позовного провадження в адміністративному судочинстві, є передчасним і нічим не підтверджений.

Звертає увагу, що чинне законодавство не передбачає іншого судовог порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства, а тому висновок суду, що такі вимоги не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства грубо суперечить вимогам ЦПК України та висновкам, викладених у постановах Верховного Суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні представниця ОСОБА_1 - адвокат Ременькова І.О., яка брала участь у режимі відеоконференцзв'язку підтримала доводи апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції вважав, що з поданої заяви вбачається спір про право, який може вирішуватись лише в порядку позовного провадження в порядку адміністративного судочинства.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись, виходячи із наступних обставин.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядаєцивільнісправи не інакше як за зверненням особи, поданимвідповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставідоказів, поданихучасникамисправиабовитребуваних судом у передбаченихцим Кодексом випадках. При цьомукожна сторона повинна довести обставини, якімаютьзначення для справи і на які вона посилається як на підставусвоїхвимогабозаперечень, крімвипадків, встановленихцим Кодексом.

Частиноюпершоюстатті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захистсвогоцивільного права у разійогопорушення, невизнанняабооспорювання.

Відповідно до положеньчастинипершої та другоїстатті 19 ЦПК України суди розглядаютьу порядкуцивільногосудочинствасправи, щовиникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та іншихправовідносин, крім справ, розглядякихздійснюється в порядку іншогосудочинства.

Цивільнесудочинствоздійснюється за правилами, передбаченимицим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовногопровадження (загальногоабоспрощеного), окремогопровадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (ч. 1 ст. 315 ЦПК України).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуваннінорми права до спірнихправовідносин суд враховуєвисновкищодозастосуваннявідповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у Постанові КЦС ВС від 18.10.2024 № 148/524/23 (61-12982св23) зазначено, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2024 року у справі № 378/760/23 (провадження № 61-18182св23) зазначено, що «при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддямотивованоюухвалоювідмовляє у відкриттіпровадження, а коли справу вжевідкрито - закриваєпровадження у ній».

Хоча у вказанійпостанові Верховного Суду питаннястосувалосьщодовстановлення факту здійсненняутримання батька, однаквононеобхідне для отримання права заявника на відстрочкувід призову на військовупід час мобілізації, тому колегіясуддіввважає, щовказанапозиція Верховного Суду такожстосується і питаннящодовстановлення факту утриманнязаявникомнеповнолітньої дитини, яке йомутакожнеобхідно для підтвердженнянаявності у нього права на відстрочкувідмобілізації.

Звертаючись до суду із даною заявою, ОСОБА_1 зазначав, що встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що він самостійно виховує та утримує свою дитину - ОСОБА_3 , є необхідним для оформлення відстрочки від мобілізації.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Тобто, вказаною нормою законодавець чітко розмежував можливість оформлення відстрочки від мобілізації окремо за підстави, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім,оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також окремо за підстави, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.

При цьому слід звернути увагу на те, що раніше п. 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» було визначено, що не підлягали призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

У подальшому Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та пункт 4 частини першої статті 23 цього Закону викладено у новій редакції, згідно з якою передбачено звільнення від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаних жінок та чоловіків, у тому числі, у разі, якщо один з них самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.

Тобто, з огляду на визначення п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», заявники, які звертаються із відповідними заявами в порядку окремого провадження мають правове підґрунтя для виникнення в них легітимного очікування на вирішення судом їхнього питання. При цьому відсутність у Законі приписів щодо певного права, яке однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, який визначає механізм реалізації такого права, не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права.

Крім того, п. 56 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМУ від 16.05.2024 № 560, визначено, що відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Додатком № 5 до Порядку, визначено Перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

В пп. 4 вказаного Переліку зазначено, що для отримання відстрочки наступними категоріями осіб: «жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої (таких) дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України» необхідно надати: «свідоцтво про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного із батьків померлим, або рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або рішення суду про визнання одного із батьків безвісти відсутнім, або вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України).

Апеляційний суд також враховує, що обгрунтовуючи факт самостійного виховання та утримання дитини, ОСОБА_1 посилається на те, що в 2024 році після розірвання шлюбу ОСОБА_2 фактично самоусунулась від виховання та утримання ОСОБА_3 , та з моменту припинення стосунків між сторонами ОСОБА_3 проживає та буде проживати з батьком і перебуває на повному забезпеченні, вихованні та утриманні заявника. При цьому ОСОБА_2 участі у вихованні та забезпеченні доньки не приймає та зовсім не цікавиться її успіхами у навчанні, її духовним та фізичним розвитком.

Наголошуємо, що наведений у статті 315 ЦПК України перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, не є вичерпним. Тому факт самостійного виховання та/або утримання дитини має бути встановлений судом якщо законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, перелік яких не є вичерпним. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження.

Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21.

Враховуючи викладене, помилкова ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 16 липня 2025 рокупідлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ременькова Ірина Олександрівна - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 липня 2025 рокускасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 9 жовтня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова