Номер провадження: 22-ц/813/1354/25
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріумф 777», ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішень державних реєстраторів, зобов`язання вчинити певні дії, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бескровного Я.В. 22 березня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У жовтні 2022 року Київська окружна прокуратура м. Одеси в інтересах Одеської міської ради звернулася до суду із даним позовом до ТОВ «Тріумф 777», ОСОБА_1 , в якому просила: визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області Мирзи М.П. від 09.02.2017 року за індексним №33787735, яким зареєстровано право власності на виробничі та невиробничі будівлі за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Морозової О.С. від 03.10.2019 року за індексним №48995388, яким зареєстрована зміна площі об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 з реєстраційним номером 101, з 3718 кв.м. на 4121,4 кв.м.; визнати недійсним акт приймання-передачі нерухомого майна, зареєстрований Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. за реєстровим №199,202 укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Тріумф777» в частині передачі виробничих та невиробничих будівель площею 4121,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміної М.І. від 27.04.2021 року за індексним №57888623 про реєстрацію за ТОВ «Тріумф777» права власності на виробничі та невиробничі будівлі площею 4121,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку територіальної громади м. Одеса площею 229 кв.м., самовільно зайняту шляхом розміщення на ній частини виробничих та невиробничих будівель за адресою: АДРЕСА_1 , площею 4121,4 кв.м.

Позов вмотивовано тим, що ОСОБА_1 незаконно здійснила будівництво на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді міста, і в подальшому відчужила це нерухоме майно ТОВ «Тріумф 777».

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.02.2023 року було закрито провадження у справі в частині позовних вимог Київської окружної прокуратури м. Одеси, яка діє в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ТОВ «Тріумф777», на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки даний спір підсудний судам в порядку господарського судочинства.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.03.2024 року позов Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради було задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області Мирзи М.П. від 09.02.2017 року за індексним №33787735, яким зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 на виробничі та невиробничі будівлі загальної площею 3718 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна 101).

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Морозової О.С. від 03.10.2019 року за індексним №48995388, яким зареєстровано зміни до розділу та збільшено площу виробничих та невиробничих будівель з 3718 кв.м. до 4121,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна 101).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не було враховано, що звернення власника майна з позовними вимогами про скасування державної реєстрації є неналежним способом захисту, у зв`язку із чим суд мав відмовити у задоволенні позову в частині відповідних вимог.

Також ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції взагалі не надав правової оцінки її доводам про пропуск прокуратурою строку на звернення до суду із даним позовом, та не надав жодної оцінки наданим нею документам, зокрема листу Прокуратури Одеської області від 17.01.2017 року № 05/1-223вих-17, яким підтверджується факт обізнаності органів прокуратури (Київська окружна прокуратура міста Одеси входить до структури Одеської обласної прокуратури) у січні 2017 року як щодо проведення будівельних робіт на спірній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 .

Сторони про розгляд справи на 16.09.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник відповідачів, представник Одеської міської ради, представник Київської окружної прокуратури м. Одеси.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09.04.2002 року, укладеного між ВАТ «Югтранс» та ОСОБА_1 , остання придбала будівлі та споруди, розміщені на території АДРЕСА_2 , та складаються в цілому з будівлі під літ. «А», вбиральні під літ. «Б» загальною площею 14,1 кв.м., які розташовані на земельній ділянці, яка перебуває у власності ВАТ «Югтранс», площею 0,40 кв.м.

Згідно з державним актом на право власності на землю серії ОД № 033909, виданим 13.06.2002 року Овідіопольською районною державною адміністрацією, на підставі договору купівлі-продажу від 09.04.2002 року, ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,40 га (4 000,0 кв.м.), розташовану на території АДРЕСА_2 , цільове призначення якої комерційне використання.

Постановою Верховної Ради України від 07.02.2002 року № 3064-ІІІ «Про зміну меж міста Одеси Одеської області», у межі м. Одеси включено 1078,0 га Таїровської селищної ради та затверджено межі міста загальною площею 16242,0 га.

На виконання вказаної Постанови, 31.08.2002 року було складено акт про встановлення в натурі меж м. Одеси за суміжністю з Овідіопольським районом Одеської області та передачу на зберігання межових знаків, затверджених головою Одеської обласної державної адміністрації. Згідно з цим актом, межовими знаками довготривалого зберігання закріплено поворотні точки межі міста Одеси за суміжністю, зокрема з Таїровською селищною радою у кількості 179 штук.

Рішенням Одеської міської ради від 26.07.2002 року № 197-XXIV «Про адміністративно-територіальний поділ міста Одеси» з 01.01.2003 року встановлено новий адміністративно-територіальний поділ міста Одеси у складі чотирьох новоутворених районів, у тому числі Київський район, у межі якого увійшла АДРЕСА_2 .

Рішенням Виконавчого комітету Таїровської селищної ради від 26.07.2005 року № 191 надано дозвіл суб`єкту підприємницької діяльності фізичній особі ОСОБА_1 на реконструкцію СТО на проспекті Маршала Жукова, 34-Д.

Згідно з технічним паспортом на виробничі та невиробничі будівлі на АДРЕСА_2 , складеним 28.08.2006 року Комунальним підприємством «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації», та висновком ТОВ «Регіональний центр інвентаризації та оцінки нерухомого майна» про самовільне будівництво від 28.08.2006 року № 61, ОСОБА_1 здійснила реконструкцію (самовільне будівництво) об`єктів нерухомості за вказаною адресою, а саме: адміністративного будинку літ. «В-3», оглядових ям літ. «в», «в1», «в2», «в3», «в4», «в5», «в6», котельні літ. «В-12», СТО літ. «Г», котельні літ. «Г-1», оглядових ям літ. «г», «г1», «г2», «г3», «г4», будинку охорони літ. «Д».

Крім того, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 22.09.2006 року у справі № 2-2330/2006 за позовом ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на самочинно реконструйоване та перебудоване нерухоме майно, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно побудоване та реконструйоване нею нерухоме майно у вигляді виробничих і невиробничих будівель, позначених на плані: літ. «В-3» адміністративний будинок; літ. «В-1» котельня; літ. «в», «в1», «в2», «в3», «в4», «в5», «в6» оглядові ями; літ. «Г» СТО; літ. «Г1» котельня; літ. «г», «г1», «г2», «г3», «г4» оглядові ями; літ. «Д» будинок охорони, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (за межами населених пунктів).

Постановою Одеського апеляційного суду від 14.03.2023 року апеляційну скаргу Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради було задоволено частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22.09.2006 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24.04.2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено.

Ухвалу Одеського апеляційного суду від 05.09.2022 року про відкриття апеляційного провадження та постанову Одеського апеляційного суду від 14.03.2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

03.06.2024 року ухвалою Одеського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22.09.2006 року.

Апеляційний суд керувався тим, що Одеській обласній прокуратурі, до структури якої входить Київська окружна прокуратура міста Одеси, з січня 2017 року було достеменно відомо щодо розташування належної позивачці земельної ділянки в територіальних межах м. Одеси, про що свідчить зміст наведеного листа Прокуратури Одеської області від 17.01.2017 року № 05/1-223вих-17, на підставі якого у 2017 році проводилися перевірки щодо дотримання позивачкою норм містобудування за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, копію оскаржуваного рішення суду від 22.09.2006 року Київська окружна прокуратура м. Одеси отримала 17.01.2022 року, Одеській міській раді стало відомо про наявність такого рішення 05.04.2022 року, апеляційну скаргу подано лише 14.07.2022 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження, встановленого ст. 354 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду від 26.03.2025 року у справі № 2-2330/2006 касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури було залишено без задоволення, ухвалу Одеського апеляційного суду від 03.06.2024 року залишено без змін.

З Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, технічним звітом про виконання кадастрової зйомки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , вбачається, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , належить до земель територіальної громади м. Одеси

Рішенням державного реєстратора Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області Мирзи М.П. від 09.02.2017 року за індексним номером 33787735 зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 на виробничі та невиробничі будівлі загальною площею 3718 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (колишня адреса: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказані виробничі та невиробничі будівлі складаються з: літ. «В-3» ? адміністративна будівля, літ. «В1»? котельня, літ. «в» ? оглядова яма, літ. «в1» ? оглядова яма, літ. «в2» ? оглядова яма, літ. «в3» - оглядова яма, літ. «в4» ? оглядова яма, літ. «в5» ? оглядова яма, літ. «в6» ? оглядова яма, літ. «Г» ? СТО, літ. «Г1» ? котельня, літ. «г» ? оглядова яма, літ. «г1» ? оглядова яма, літ. «г2» ? оглядова яма, літ. «г3» ? оглядова яма, літ. «г4» ? оглядова яма, літ. «Д» ? будинок охорони.

В подальшому, на підставі рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Морозової О.С. від 03.10.2019 року за індексним номером 48995388, було зареєстровано зміни до розділу щодо виробничих та невиробничих будівель, зокрема збільшено загальну площу будівель з 3718 кв.м. на 4121.4 кв.м.; адресу об`єкту « АДРЕСА_2 » змінено на « АДРЕСА_1 ».

Підставою для державної реєстрації змін до розділу зазначено технічний паспорт на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (виробничі та невиробничі будівлі) за адресою: АДРЕСА_1 , та довідку про проведення технічної інвентаризації, виготовлені 01.10.2019 року ТОВ «Проф Бюро Технічної Інвентаризації» (інвентаризаційна справа 180/19).

За Актом приймання-передачі об`єкта нерухомого майна від 15.04.2021 року за №№ 199, 202 ОСОБА_1 передала до статутного капіталу ТОВ «Тріумф 777» виробничі та невиробничі будівлі загальною площею 4121,4 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , про що зареєстровано відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення державного реєстратора Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміної М.І. від 27.04.2021 року за індексним номером 57888623).

На час розгляду справи, спірні виробничі та невиробничі будівлі площею 4121,4 кв.м. перебувають у приватній власності ТОВ «Тріумф 777» ().

У поданому до суду першої інстанції клопотанні про застосування наслідків пропуску строку позовної давності ОСОБА_1 зазначала, що листом Прокуратури Одеської області від 17.01.2017 року № 05/1-223вих-17 підтверджується факт обізнаності органів прокуратури (Київська окружна прокуратура м. Одеси входить до структури Одеської обласної прокуратури) у січні 2017 року щодо проведення будівельних робіт на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 . Одеська міська рада (в особі Управління архітектури і містобудування та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради) також була обізнана про проведення будівельних робіт на земельній ділянці, оскільки саме цим державним органом відповідачці у 2014 році були видані містобудівні умови та обмеження забудови спірної земельної ділянки, а у 2017 році неодноразово проводилися перевірки із складанням відповідних актів. Так, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради проводило перевірки щодо дотримання ОСОБА_1 норм містобудування за ініціативою Прокуратури Одеської області, у зв`язку з чим твердження прокурора про те, що Київській окружній прокуратурі м. Одеси стало відомо про існування оскаржуваного рішення у 2022 році, є безпідставним. Таким чином, Одеській міській раді та органам прокуратури було відомо про факт забудови спірної земельної ділянки з 17.01.2017 року відповідно, а тому, звертаючись із даним позовом до суду у жовтні 2022 року, Київська окружна прокуратура м. Одеси в інтересах Одеської міської ради пропустила передбачений ст.261 ЦК України трирічний строк позовної давності (т. 1 а.с. 38, 41-73).

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, зміст заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшла наступних висновків.

Як вже вказувалось вище, оскаржуваним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.03.2024 року позов Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради було задоволено в частині:

- визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області Мирзи М.П. від 09.02.2017 року за індексним №33787735, яким зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 на виробничі та невиробничі будівлі загальної площею 3718 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна 101);

- визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Морозової О.С. від 03.10.2019 року за індексним №48995388, яким зареєстровано зміни до розділу та збільшено площу виробничих та невиробничих будівель з 3718 кв.м. до 4121,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна 101).

У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог, а саме про скасування рішень державних реєстраторів, визнання недійсним акт приймання-передачі нерухомого майна, зареєстрований Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. за реєстровим №199,202 укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Тріумф777» в частині передачі виробничих та невиробничих будівель площею 4121,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , а також зобов`язання ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку територіальної громади м. Одеса площею 229 кв.м., самовільно зайняту шляхом розміщення на ній частини виробничих та невиробничих будівель за адресою: АДРЕСА_1 , площею 4121,4 кв.м., - судом першої інстанції відмовлено.

Рішення суду у вказаній частині не оскаржувалось Київською окружною прокуратурою м. Одеси в інтересах Одеської міської ради, а відтак, рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.03.2024 року підлягає перегляду у апеляційному порядку виключно в частині відмови у задоволенні позовних вимог прокуратури про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області Мирзи М.П. від 09.02.2017 року за індексним №33787735, та визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Морозової О.С. від 03.10.2019 року за індексним №48995388.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1 та 2 ст. 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Отже, обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Схожі висновки зроблені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16, від 01.10.2019 року у справі № 910/3907/18, від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 06.04.2021 року у справі № 910/10011/19, від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19.

Згідно ч. 1-4 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (ч. 7 ст. 376 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У пунктах 6.30-6.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року в справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень ст. 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів ч. 2 ст. 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. У справі, що розглядається, підставою для відмови в задоволенні позову в частині вимог органів державної влади та місцевого самоврядування суди визнали факт набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна після закінчення його будівництва та, посилаючись на встановлений факт, вказали про неможливість знесення об`єкта нерухомості, на який зареєстровано право власності, у порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів. Проте, вказуючи про порушення гарантованого Конституцією права власності, суди разом з тим не врахували відомостей щодо документа державної реєстрації такого права в порушення умов надання в користування землі, на якій здійснено забудову, встановлених договором обмежень щодо її забудови та передбачених законодавством правил і порядку здійснення такої забудови не змінюють режиму такого об`єкта та не виключають застосування правових наслідків щодо такого будівництва».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.10.2021 року у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61-20139св19) зазначено, що «задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суди: не урахували, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, оскільки вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.04.2022 року у справі № 521/21538/19 (провадження № 61-204св22) вказано, що «позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку з здійсненням на думку прокурора самочинного будівництва є неефективними способами захисту».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1 та 3 ст. 13 ЦПК України).

Тому, у даному випадку, належним способом захисту прав власності Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про звільнення земельної ділянки територіальної громади м. Одеса площею 229 кв.м., самовільно зайнятої шляхом розміщення на ній частини виробничих та невиробничих будівель, відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України.

Однак, як вже вказувалось вище, у задоволенні зазначеної частини вимог Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.03.2024 року було відмовлено, і судове рішення не оскаржувалось в цій частині позивачем.

Колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги про визнання незаконними і скасування рішень державного реєстратора Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області Мирзи М.П. від 09.02.2017 року за індексним №33787735, та визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Морозової О.С. від 03.10.2019 року за індексним №48995388, - не забезпечать усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом та самовільним зайняттям земельної ділянки, а відтак, у задоволенні позовних вимог Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради у вказаній частині має бути відмовлено.

Щодо доводів апелянта про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини керується тим, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (ч. 1 ст. 126 ЦПК України).

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.

Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників справи та інших заінтересованих осіб добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися сукупно як про факт порушення свого права, так і про особу, яка його порушила.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (пп. 47-48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №907/50/16, провадження №12-122гс18)

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Наслідком пред`явлення позову зі спливом строків позовної давності є відмова у позові.

Однак, колегія суддів приймає до уваги, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

У даному випадку, оскільки колегією суддів встановлено, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, тобто, позовні вимоги є необгрунтованими, то правові підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності відсутні.

При вищевказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із юридичною природою спірних правовідносин і законом, що їх регулює, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.03.2024 року у частині, яка переглядається, підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування рішень державних реєстраторів.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 березня 2024 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріумф 777», ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішень державних реєстраторів, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 16 жовтня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе