Номер провадження: 22-ц/813/5515/25
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року, ухвалене Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Мазун І.А. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння та вселення,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 28 березня 1992 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що зареєстрований відділом ЗАГС Овідіопольського райвиконкому Одеської області.

19 грудня 2005 року подружжя ОСОБА_4 вирішили придбати квартиру у новобудові, та відповідач ОСОБА_2 уклала договір про дольову участь в будівництві житла № 3-06/40-03 з промислово-будівельною групою «Інтострой», предметом якого є квартира загальною площею 100,71 кв.м, кількість кімнат три на шостому поверсі будинку АДРЕСА_1 . Того самого дня підписано додаток № 1 до договору про пайову участь в будівництві житла, укладеного 19 грудня 2005 року, в якому викладені вимоги щодо якості та стану квартири на час її передачі пайщику.

Відповідно до п. 3.1 договору про дольову участь в будівництві житла від 19 грудня 2005 року визначена вартість пайової участі в будівництві квартири ОСОБА_2 склала 289893,74 грн, що еквівалентно 57404,70 дол. США на час укладання договору, виходячи з вартості одного квадратного метра житла в еквіваленті 570 дол.США.

Вказані кошти ними було внесено на рахунок підприємства 28 грудня 2005 року за прибутковим касовим ордером № 517. Будівництво житла здійснювалося протягом п`яти років.

11 листопада 2010 року квартира АДРЕСА_2 за актом прийому-передачі квартири від 11 листопада 2010 року передана промислово-будівельною групою «Інтострой» відповідачці ОСОБА_2 , після чого протягом року сторони зробили в квартирі ремонт та вселилися в неї в 2011 році.

19 грудня 2017 року шлюб між позивачем та ОСОБА_2 розірвано.

Позивач включно до 2021 року мав доступ до спільної квартири, мав у користуванні окрему кімнату, в якій зберігав особисті речі.

У серпні-вересні 2022 року позивач запропонував відповідачці ОСОБА_2 свій варіант добровільного поділу майна подружжя, який її не влаштував, вона змінила замок у квартирі та від подальшого спілкування відмовилася.

Згідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 349217321 від 05 жовтня 2023 року власником квартири з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 100 загальною площею 98,4 кв.м, житловою площею 52,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 з 31 березня 2011 року є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 17 березня 2011 року.

Оскільки право власності відповідачки ОСОБА_2 на спірну квартиру зареєстроване під час шлюбу з позивачем, а отже квартира є спільним сумісним майном подружжя. Будь-якої письмової згоди на відчуження ні під час шлюбу, ні після його розірвання в будь-який спосіб позивач не надавав.

В серпні 2023 року позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом про поділ майна квартири та виявив, що на час подачі позову спірна квартира виведена зі спільного майна подружжя та відповідачем ОСОБА_2 передана як частка в статутному фонді ТОВ «ОЛК 2022» 02 вересня 2022 року за актом приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 1550, 1551, виданого 02.09.2022, видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Т.А. та протоколу загальних зборів, серія та номер 1540, 1541, виданого 02.09.2022 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. Запис про право власності ОСОБА_2 в реєстрі прав на нерухоме майно погашене 29 вересня 2022 року на підставі перенесеного до новоствореного ОНМ.

На думку позивача, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Т.А. повинна була відмовити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діяла в якості керівника ТОВ «ОЛК 2022», в посвідченні акту приймання-передачі нерухомого майна, а саме спірної квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «ОЛК 2022» 02 вересня 2022 року та у посвідченні підписів у протоколі загальних зборів ТОВ «ОЛК 2022» «Про визначення розміру статутного капіталу та розміру часток учасників товариства» у зв`язку з відсутністю згоди письмової, нотаріально посвідченої згоди позивача на відчуження майна.

Після передачі ОСОБА_2 спірної квартири як частки в статутний капітал ТОВ «ОЛК 2022», власником вказаної квартири на підставі рішення державної реєстрації державного реєстратора Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенко А.А. 29 вересня 2022 року стало ТОВ «ОЛК 2022». Припинення власності (реєстрації переходу права власності повне відчуження) від ОСОБА_2 до ТОВ «ОЛК 2022» було зареєстроване державним реєстратором Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенко А.А. 29 вересня 2022 року.

Державний реєстратор Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенко А.А. здійснив реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «ОЛК 2022» 22.09.2022, не перевіривши наявності письмової нотаріально посвідченої згоди позивача відповідачці ОСОБА_2 на відчуження вказаного майна.

В подальшому ОСОБА_2 передала частку у статутному капіталі ТОВ «ОЛК 2022» іншому учаснику товариства - ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу частки майнових прав від 09 вересня 2023 року, укладеному у простій письмовій формі.

20 липня 2023 року рішенням загальних зборів ТОВ «ОЛК 2022» зменшено статутний капітал, підписи на якому були посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М.

За актом прийому-передачі 20 липня 2023 року № 3537, 3538 ТОВ «ОЛК 2022», від імені якого діяв ОСОБА_5 , передано майно квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_3 , яка є донькою сторін та яка була обізнана про те, що вказана квартира є спільним майном подружжя, оскільки придбана у шлюбі позивача та ОСОБА_2 , була свідком спільного та роздільного проживання сторін у квартирі та свідком проведення ремонтних робіт у квартирі.

Позивач звертався до правоохоронних органів з проханням внести відомості в ЄРДР щодо вчинення проти нього злочину, однак до теперішнього часу питання по суті не вирішено, триває перевірка.

Відповідачі не визнають право власності позивача на частку у спільному сумісному майні подружжя і, крім того, йому обмежено доступ до вказаної квартири з 2022 року, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Посилаючись на викладене та як на правове обґрунтування своїх вимог на ч. 1 ст. 386, ч. 2 ст. 369, 317, 319, 387, 15, 16 ЦК України позивач просив:

визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 98,4 кв.м, житловою площею 52,2 кв.м;

витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 98,4 кв.м, житловою площею 52,2 кв.м;

вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 98,4 кв.м, житловою площею 52,2 кв.м та стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння та вселення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25.03.2025 скасувати як ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права та задовольнити його вимоги частково та визнати право власності за позивачем на частку квартири АДРЕСА_4 , витребувати цю частку від недобросовісного набувача ОСОБА_3 на користь позивача та вселити його до спірної квартири.

Доводами апеляційної скарги позивача є невідповідність рішення суду ч. 1 ст. 265 ЦПК України з огляду на не розмежованість частин рішення одна від одної, неодноразовість посилань суду на позиції сторін, натомість відсутність оцінки іншим фактам та не наведення висновків; не викладення заяв та клопотань позивача; не зазначення про застосування судом заходів забезпечення позову, про витребування доказів; не зазначення про подання та наступне повернення зустрічного позову відповідачки.

Суд не дав мотивовану оцінку доказам у справі.

Натомість, резюмуючи спільну сумісну власність подружжя на майно, зробив помилкові висновки про відсутність доказів щодо доходу позивача, внесення ним грошових коштів згідно умов договору про дольову участь в будівництві, проведення ним ремонту, тим самим невмотивовано спростувавши режим спільного майна подружжя та фактично поклавши на позивача обов`язок надання суду додаткових доказів щодо майна, яке безумовно є спільним сумісним.

Вартість квартири була сплачена під час перебування сторін у шлюбі,за спільні кошти подружжя, а встановлення належності майна на праві спільної сумісної власності виникає в силу вимог закону і не підлягає доведенню позивачем додатковими доказами. Натомість, відповідачка у разі невизнання позову мала спростувати такий режим спірного майна, і у справі № 521/18609/23, розгляд якої зупинений до розгляду теперішньої справи, про поділ майна подружжя позивачка не просила визнати спірну квартиру особистим її майном.

Оскільки договір укладала дружина, то і внески було сплачено від її імені, а також право власності зареєстровано на її ім`я.

Визнаючи неналежність обраного позивачем способу захисту, суд помилково не взяв до уваги, що не виключається звернення одного із подружжя при наявності спору з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі, що давало суду право визнати за позивачем право власності на спірної квартири.

Процитувавши норми сімейного права, суд не мотивував, чому він їх не застосував до спірних правовідносин сторін, суд натомість не дав оцінки тому, що відповідачка одноособово розпорядилася спірним сумісним майном подружжя на користь близького родича без письмової згоди позивача, а нотаріус не перевірила наведеного.

Не обґрунтувавши належно своє твердження, що позивач не має статусу співвласника, суд необґрунтовано відмовив йому у витребуванні майна.

В судове засідання учасники справи, повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися, зокрема: позивач ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Дімітрова Т.А. особисто отримали судові повістки-повідомлення, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про вручення такого (т. 3 а.с. 134, 127); відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення з відмітками Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою» за адресами, установленими в передбаченому ч. 6, 7 ст. 186 ЦПК України порядку; від представника відповідачки Ковальчук О.В. надійшла заява про розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 .

Вказане не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 28 березня 1992 року між ОСОБА_1 (тут і далі позивач) та відповідачкою ОСОБА_2 (тут і далі Відповідачка-1) укладено шлюб, зареєстрований відділом ЗАГС Овідіопольського райвиконкому Одеської області, актовий запис № 18, який було розірвано 19 грудня 2017 року, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу та копія свідоцтва про його розірвання та відповідні актові записи. (т. 1 а.с. 10, 14)

19 грудня 2005 року ОСОБА_2 (надалі пайовик) уклала договір про дольову участь в будівництві житла № 3-06/40-03 з промислово-будівельною групою «Інтострой» (надалі підприємство), відповідно до якого відповідач зобов`язалася прийняти дольову участь у будівництві житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 шляхом фінансування цього будівництва в обсязі та порядку, передбачених цим договором, а підприємство зобов`язалося побудувати житловий будинок та після прийняття житлового будинку до експлуатації, передати у власність пайовику квартиру, вартість якої пропорційна сумі дольової участі пайовика в будівництві житлового будинку та відповідає вимогам, вказаним в ст. 2 договору.

Згідно п. 2.1.1., 2.1.2. ст.2 договору загальна площа квартири після закінчення будівництва житлового будинку повинна складати 100,71 кв.м, кількість кімнат три, на шостому поверсі, секція № 3, будівельний номер квартири АДРЕСА_5 .

19 грудня 2005 року між ОСОБА_2 та промислово-будівельною групою «Інтострой» підписано додаток № 1 до договору про пайову участь в будівництві житла, укладеного 19 грудня 2005 року, в якому викладені вимоги щодо якості та стану квартири на час її передачі пайовику. (т. 1 а.с. 71)

Відповідно до п.п. 3.1., 3.3. договору про дольову участь в будівництві житла від 19 грудня 2005 року визначена вартість пайової участі в будівництві квартири ОСОБА_2 склала 289893,74 грн, що еквівалентно 57404,70 дол. США на час укладання договору, виходячи з вартості одного квадратного метра житла в еквіваленті 570 дол. США. (т. 1 а.с. 11-12)

11 листопада 2010 року квартира АДРЕСА_2 за актом прийому-передачі квартири від 11 листопада 2010 року була передана промислово-будівельною групою «Інтострой» ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 13)

17 березня 2011 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 , яке видане виконавчим комітетом Одеської міської ради, на квартиру АДРЕСА_6 . (т. 2 а.с. 171)

Згідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 349217321 від 05 жовтня 2023 року власником квартири з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 100 загальною площею 98,4 кв.м, житловою площею 52,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 з 31 березня 2011 року є ОСОБА_2 . (т. 1 а.с. 15, 16)

Згідно протоколу № 1 установчих зборів засновників ТОВ «ОЛК 2022» від 02 вересня 2022 року, зареєстровано в реєстрі за № 1540, 1541, обрано головою установчих зборів засновників ТОВ «ОЛК 2022» ОСОБА_2 , створено Товариство з обмеженою відповідальністю та затверджено його найменування «ОЛК 2022» та обрано його директором ОСОБА_3 . Також сформовано статутний капітал товариства за рахунок: майнового внеску ОСОБА_2 , а саме квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 та яка оцінена одноголосним рішенням засновників в грошову суму 90000 грн; грошового внеску ОСОБА_3 у розмірі 10 000 грн за рахунок її власних грошових коштів; розподілено частки у статутному капіталі товариства наступним чином: ОСОБА_2 володіє часткою в статутному капіталі товариства у розмірі 90% номінальною вартістю 90 000 грн; ОСОБА_3 володіє часткою в статутному капіталі товариства у розмірі 10% номінальною вартістю 10 000 грн. Справжність підписів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. (т. 2 а.с. 172).

02 вересня 2022 року за актом прийому-передачі нерухомого майна, зареєстрованого в реєстрі за № 1550, 1551, між ОСОБА_2 та ТОВ «ОЛК 2022» в особі директора Ковальчук Катерини Сергіївни, підписи яких посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., ОСОБА_2 передала, а ТОВ «ОЛК 2022» в особі директора Ковальчук Катерини Сергіївни, прийняло нерухоме майно у якості внеску до статутного капіталу ТОВ «ОЛК 2022», а саме - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 . (т. 2 а.с. 173)

Запис про право власності ОСОБА_2 в реєстрі прав на нерухоме майно погашене 29 вересня 2022 року на підставі перенесеного до новоствореного ОНМ. (т. 1 а.с. 16)

На підставі рішення державного реєстратора Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенко А.А. 29 вересня 2022 року власником спірної квартири стало ТОВ «ОЛК 2022». (т. 2 а.с. 196)

Припинення власності (реєстрації переходу права власності повне відчуження) від ОСОБА_2 до ТОВ «ОЛК 2022» було зареєстроване державним реєстратором Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенко А.А. 29 вересня 2022 року.

Згідно акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «ОЛК 2022», укладеному 09 вересня 2022 року за № 1568, 1569 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , підписи яких посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., у зв`язку з укладенням 09 вересня 2022 року договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ОЛК 2022», ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняла частку у статутному капіталі ТОВ «ОЛК 2022» у розмірі 90%, яка в грошовому еквіваленті становить 90000 грн. (т. 2 а.с. 24)

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 до ТОВ «ОЛК 2022» від 20 липня 2023 року остання просила виключити її зі складу учасників (засновників) ТОВ «ОЛК 2022». (т. 2 а.с. 51)

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 від 20 липня 2023 року, який на підставі протоколу № 1/18-07 загальних зборів учасників ТОВ «ОЛК 2022» від 18 липня 2023 року, увійшов до складу учасників товариства, а ОСОБА_3 з 18 липня 2023 року була звільнена з посади директора товариства, він надав згоду на виключення зі складу засновників (учасників) ТОВ «ОЛК 2022» ОСОБА_3 . (т. 2 а.с. 42, 52)

Згідно протоколу № 1/20-07 загальних зборів учасників ТОВ «ОЛК 2022» від 20 липня 2023 року виключено зі складу учасників товариства ОСОБА_3 на підставі поданої нею заяви про вихід зі складу учасників товариства з передачею їй майнового внеску із статутного капіталу товариства. (т. 2 а.с. 176)

За актом прийому-передачі № 3537, 3538 20 липня 2023 року ТОВ «ОЛК 2022», від імені якого діяв ОСОБА_5 , було передано майно квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 175)

26 липня 2023 року державним реєстратором виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області Скакун С.О. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_3 . (т. 2 а.с. 190, 197, 199)

Згідно рішення учасника № 1/28-07 ТОВ «ОЛК 2022» від 28 липня 2023 року змінено назву товариства на Товариство з обмеженою відповідальністю «МАЙ БАС». (т. 2 а.с. 63)

Згідно акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «МАЙ БАС» № 4512, 4513 від 05 вересня 2023 року ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_3 - прийняла частку у статутному капіталі ТОВ «МАЙ БАС» у розмірі 33%, яка в грошовому еквіваленті становить 1650 грн. (т. 2 а.с. 134)

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу визнання за позивачем права спільної сумісної власності на спірну квартиру, набуту подружжям ОСОБА_4 під час шлюбу, витребування майна у вигляді належної позивачу частки з чужого незаконного володіння як відчуженої поза його волею, та, як наслідок, вселення його в спірну квартиру як співвласника.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що незважаючи на факт набуття майна під час шлюбу, суд має встановити й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, натомість в матеріалах справи відсутні докази внесення позивачем грошових коштів згідно умов договору про дольову участь в будівництві житла від 19 грудня 2005 року та надані ним докази такого не підтверджують, також в матеріалах справи відсутні докази проведення ремонту в спірній квартирі та проживання у ній відповідача, який зареєстрований зовсім за іншою адресою.

Віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ, тому констатація цієї обставини як позовної вимоги не є належним способом захисту права, і вимога про встановлення об`єкта нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя не є належним способом захисту в порядку цивільного провадження, визначеними ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України.

Щодо неправомірних дій приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дімітрової Т.А. при посвідченні підписів в акті приймання передачі нерухомого майна, то таке суд такого вважав необґрунтованим, оскільки при засвідченні справжності підписів на документах не відбувається перевірка нотаріусом належності частки на праві власності особі, яка її відчужує, правомочності щодо такого передання, згоди другого з подружжя, тощо, отже нотаріальне посвідчення договору та засвідчення справжності підписів на документах є різними нотаріальними діями за спектром функцій, які виконує нотаріус, а також за змістом.

Акти приймання-передачі не мають ознак правочину у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, є лише первинними документами, тому не підлягають визнанню недійсними.

Крім того, позивачем не надано доказів на оскарження дій приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дімітрової Т.А. щодо посвідчення підписів в акті приймання-передачі нерухомого майна від 02.09.2022 р. та протоколі загальних зборів від 02.09.2022 р. або рішення державного реєстратора Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенко А.А. щодо державної реєстрації права власності ТОВ «ОЛК 2022».

З приводу витребування нерухомого майна на користь позивача та ОСОБА_2 , то остання не уповноважувала позивача представляти її інтереси.

Оскільки позивач не має статусу співвласника квартири АДРЕСА_4 , тому позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння є передчасними та можуть бути пред`явленні після вирішення спору про поділ майна та визнання права власності на спірний об`єкт нерухомого майна.

Щодо вселення позивача у квартиру АДРЕСА_4 , то позивачем не додано доказів звернення до правоохоронних органів з приводу перешкоджання у користуванні спірною квартирою, в якій він не був навіть зареєстрований.

Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Наведена конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України).

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (пункт 8.67)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15 зазначила, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частин першої та третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Колегія суддів погоджує довід апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо недоведеності позивачем того, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, оскільки таке презюмується в силу конструкції статті 60 СК України, спростувати яку мала саме відповідачка ОСОБА_2 .

По справі відсутні належні та допустимі у розумінні вимог ст. 77, 78 ЦПК України докази того, що Договір про дольову участь у будівництві спірної квартири від 19 грудня 2005 року укладений та виконувався відповідачкою-1 за власні кошти, в своїх, а не в інтересах сім`ї, цілях.

За таких обставин помилковими є висновки суду про недоведеність позивачем своєї участі у придбанні вказаної квартири, вкладенні ним своїх коштів та намагання суду оцінити його доходи як можливості інвестувати будівництво та ремонтні роботи у квартирі.

Оскільки відповідачкою-1 ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільного сумісного майна спірної квартири, а частки подружжя у такому майні вважаються рівними, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на частину квартири АДРЕСА_4 є такими, що відповідають змісту його порушеного права як співвласника спільного сумісного майна подружжя.

Такий спосіб захисту є ефективним та цілком охоплюється його первісними вимогами про визнання спірної квартири спільним сумісним майном подружжя.

Що стосується позовної вимоги про витребування спірної квартири від відповідачки ОСОБА_3 , яка є повнолітньою дочкою сторін і вказану обставину сторони визнають то доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду про відмову йому у задоволенні позову в цій частині також заслуговують на увагу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року по справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно …[...] Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі.

Тобто у постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок про допустимість витребування за допомогою віндикаційного позову такого майнового права як право на частку в праві спільної власності.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

За обставинами справи, спірна квартира вже після розірвання шлюбу сторін внесена відповідачкою-1 ОСОБА_2 як титульним володільцем 02 вересня 2022 року до статутного капіталу ТОВ «ОЛК 2022» за актом приймання-передачі нерухомого майна у якості внеску.

Вказане не відповідає вимогам частин першої, другої статті 369 ЦК України щодо розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності виключно за згодою всіх співвласників, натомість згода позивача ОСОБА_1 на відчуження спільного сумісного майна подружжя не надавалася.

Відповідні докази в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи, що в подальшому згідно протоколу № 1/20-07 загальних зборів учасників ТОВ «ОЛК 2022» від 20 липня 2023 року виключено зі складу учасників товариства відповідачку-2 ОСОБА_3 як директора з передачею їй майнового внеску із статутного капіталу товариства у вигляді спірної квартири, то належна частка спірної квартири має бути витребувана від вказаного відповідача на користь позивача, оскільки за обставинами справи ОСОБА_6 як дочка сторін, які 25 років перебували у шлюбі, не могла не знати про те, що квартира набута батьками у шлюбі і що батько не надавав згоди на внесення квартири до статутного капіталу, за ціною 90000 грн у 2022 році, яка вочевидь не відповідає середній ринковій вартості квартири у м. Одесі загальною площею 98,4 кв.м, тому позивач як власник має право витребувати належну йому частку від із чужого незаконного володіння відповідачки-2 як від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа таким.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Помилковими є і висновки суду про те, що позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння є передчасними та можуть бути пред`явленні після вирішення спору про поділ майна та визнання права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, оскільки одночасно з вимогою про вселення до спірної квартири позивач просив визнати спільною сумісною власністю подружжя спірну квартиру, і такі вимоги є частково обґрунтованими щодо належної позивачу частки у спільній сумісній власності. Тому суд за таких обставин мав задовольнити його вимоги частково та визнати за ОСОБА_7 право на такого майна та захистити його права як власника шляхом витребування цієї частки від останнього набувача та вселення позивача як власника до спірної квартири.

Таке вселення до спірної квартири цілком узгоджується із змістом статей 316, 317, 319 ЦК України, які беззаперечно закріплюють володіння, користування і розпорядження належним йому майном, а також є забезпеченням позивачу як власнику рівних умов здійснення своїх прав, що гарантується державою.

Отже, позивачу не потрібно доводити належне йому право на вселення до спірної квартири, так як окремо держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Оскільки наразі за позивачем в межах заявлених ним позовних вимог та вимог апеляційної скарги визнається право власності на частки спірної квартири, то визнаючи обґрунтованими його вимоги про вселення, слід зауважити, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див., зокрема постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).

На вказане не впливає помилкове зазначення суду про відсутність реєстрації відповідача за адресою спірної квартири, оскільки стаття 29 ЦК України не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації; право на вибір місця проживання закріплене у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Натомість, позивачем заявлена вимога про вселення як співвласником спірного майна, що не потребує окремо доведення його права на проживання.

Вказана невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права у відповідності до вимог п. 3, 4 ч. 1 вимог ст. 376 ЦК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання за ним права власності на частину квартири АДРЕСА_4 , витребування цієї частини квартири від ОСОБА_3 як останнього її набувача на користь ОСОБА_1 , а також вселення ОСОБА_1 до спірної квартири.

Що стосується позовних вимог до ОСОБА_8 про витребування на користь цього ж відповідача частки квартири від відповідачки-2 ОСОБА_3 , то таке не відповідає змісту порушеного права позивача та також з огляду на те, що ОСОБА_2 не уповноважувала позивача на захист її прав в суді.

Тому в цій частині у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 цієї статті визначено, що Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абз. 3 п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10 якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат.

Так, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору в усіх судових інстанціях.

Відповідно, судовий збір за подання позову та апеляційної скарги підлягає стягненню на користь держави в рівних частках з відповідачів.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року становить 2684 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подачі позовної заяви) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на час подачі апеляційної скарги) судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду фізичною особою становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Так, ціна позову у даній справі становить 1938000, позов фактично задоволено на половину. 1% від заявленої ціни позову становить 19380 грн, що перевищує максимальний розмір судового збору за звернення до суду із позовом для фізичних осіб.

Тобто, ставка судового збору, що підлягала сплаті до суду першої інстанції за подання позовної заяви, складала 13420 грн (2684 х 5), а за подання апеляційної скарги 20130 грн (13420 х 150%).

При цьому, оскільки позов фактично задоволено на половину, то з кожного із відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 8387,5 грн ((13420+20130):2:2).

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння та вселення задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_4 .

Витребувати частину квартири АДРЕСА_4 від ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 ).

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_4 .

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП; НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь держави судові витрати по 8387,50 грн з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 21 жовтня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

О.Ю. Карташов