провадження № 22-з/824/36/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Альянс капітал», Адвокатського об`єднання «Кросондович Лойерс», третя особа - ОСОБА_4 , про виселення з приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Альянс капітал», АО «Кросондович Лойерс», третя особа - ОСОБА_4 , про виселення з приміщення, у якому просив суд:

виселити ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Альянс Капітал», АО «Кросондович Лойерс» та інших пов`язаних з ними осіб з нежитлових приміщень з № 1 по №16 (групи приміщень №42 (в літ. А), загальною площею 210 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що 24 квітня 2019 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до умов якого він надав у борг 243 000,00 дол. США.

На забезпечення належного виконання зобов`язань цього ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно: нежитлові приміщення з №1 по №16 (групи приміщень №42 (в літ. А), загальною площею 210 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Оскільки ОСОБА_4 позику не повернула, він звернув стягнення на предмет іпотеки та 12 серпня 2019 року набув у власність вказані нежитлові приміщення.

Перед тим як ОСОБА_4 набула право власності на указані нежитлові приміщення, вони належали ОСОБА_1 (дядько ОСОБА_4 ). Проте не зважаючи на перехід права власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , а надалі до нього, ОСОБА_1 протягом цього часу використовував ці приміщення.

З метою подальшого користування ОСОБА_1 зазначеними нежитловими приміщеннями 26 грудня 2019 року вони уклали договір оренди з правом викупу, відповідно до якого на період з 26 грудня 2019 року до 31 грудня 2020 року включно і до закінчення цього договору ОСОБА_1 мав право викупити нежитлові приміщення. Проте орендар своїм правом викупу у визначений договором строк не скористався.

У пунктах 6.2, 6.3 договору оренди передбачено, що цей договір перестає діяти з 01 січня 2021 року без будь-яких повідомлень і не підлягає продовженню. Відповідно ОСОБА_1 зобов`язаний заздалегідь підготуватись до звільнення нежитлових приміщень та звільнити їх не пізніше 01 січня 2021 року.

22 грудня 2020 року та 29 грудня 2020 року він направляв ОСОБА_1 листи з вимогою погасити заборгованість, повідомив, що не зацікавлений у продовженні дії договору оренди, просив звільнити приміщення до 05 січня 2021 року, передати ключі від приміщень та всі необхідні документи. Проте у вказаний термін нежитлові приміщення не було звільнено.

05 квітня 2021 року він звернувся до охоронної фірми для оновлення коду тривожної сигналізації та встановлення поста охорони у нежитлових приміщеннях. Також було складено акт про те, що належні йому житлові приміщення використовуються ТОВ «ФК «Альянс-Капітал» та АО «Кросондович Лойерс», співзасновником та керівником яких є ОСОБА_1 . При цьому, з указаними юридичними особами відповідних договорів щодо користування нежитловими приміщеннями він не укладав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Альянс капітал», АО «Кросондович Лойерс» з нежитлових приміщень з №1 по №16 (групи приміщень №42 (в літ. А), загальною площею 210 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Потьомкін Володимир Олександрович 08 травня 2023 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у позові у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що в провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває справа №761/15046/23, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування на користь ОСОБА_1 з незаконного володіння ОСОБА_3 нежилих приміщень з №1 по №6, групи приміщень №42, літера А, загальною площею 210 м.кв., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на обставини викладені у справі №761/15046/23. Так, 10 квітня 2023 року до нього звернувся громадянин ОСОБА_5 , який працював нотаріусом Київського міського нотаріального округу та повідомив про вчинення ним протиправних дій, а саме про факт підроблення довіреності від 28 липня 2016 року, за №564 (бланк серія НАІ 112836). На підтвердження чого було проведено почеркознавчу експертизу, за результатами якої, висновком №ЕД-19/111-23/7963-ПЧ від 23 лютого 2023 року підтверджено факт підроблення підпису на довіреності від 28 липня 2016 року. На підставі сфальсифікованої Довіреності від 28 липня 2016 року в подальшому було здійснено ряд правочинів, а саме: 29 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , в особі ОСОБА_7 , яка діяла на підставі підробленої довіреності від 28 липня 2016 року (бланк серія НАІ 112836), зареєстрованої в реєстрі за №564, був укладений договір купівлі-продажу нежилих приміщень з №1 по №6, групи приміщень №42, літера А, загальною площею 210 м.кв., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . 24 квітня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , в особі ОСОБА_7 , яка діяла на підставі підробленої довіреності, був укладений договір позики, в простій не нотаріальній формі. 24 квітня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , в особі ОСОБА_7 , яка діяла на підставі підробленої довіреності, був укладений договір іпотеки серія та номер: 3359, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко O.A. На підставі підроблених документів приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко O.A. було прийнято рішення: про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46633515 від 24 квітня 2019 року 14:45:17, та вчинено запис про іпотеку: 31333280; - про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46633806 від 24 квітня 2019 року 14:52:14, та вчинено запис про обтяження: 31333413. 12 серпня 2019 року державний реєстратор КП «Реєстраційне бюро» Чуйко Г.Г. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:48200741 від 12 серпня 2019 року 15:45:43, та вчинила запис про право власності: 32783802. Відтак, не дослідивши у повній мірі обставини справи, знехтувавши матеріалами, наявними у справі та поясненнями (запереченнями) відповідача, а також обов`язком суду зупинити провадження у справі №761/13428/21 до закінчення розгляду (вирішення) справи №761/15046/23, фактично суд першої інстанції прийняв незаконне рішення на користь позивача, особи, яка в межах об`єктивного припущення не мала права на звернення до суду із позовом по справі №761/13428/21, чим завдав істотної шкоди праву та інтересам відповідача. Відповідач звертає увагу про неможливість розгляду справи №761/13428/21 до вирішення іншої справи №761/15046/23, в межах якої має бути встановлено власника спірних нежилих приміщень, в тому числі, наявність та/або відсутність прав у ОСОБА_3 , як у позивача по даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 серпня 2025 року дану справу було призначено головуючому судді - Березовенко Р.В., судді, входять до складу колегії: Мостова Г.І., Лапчевська О.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.

13 жовтня 2025 року представниця ОСОБА_3 - адвокатка Штеренберг О.О. подала додаткові пояснення, у яких підтримала доводи відзиву на апеляційну скаргу урахуванням висновків верховного Суду.

14 жовтня 2025 року ОСОБА_1 до початку судового засідання (о 09-08, 09-12, 09-16 год.) через канцелярію суду подав клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду справи №761/15046/23; клопотання про поновлення строку для подання нових доказів, прийняття та долучення до матеріалів справи висновку експертного дослідження від 23 лютого 2023 року №ЕД-19/111-23/7963-ПЧ та заяву ОСОБА_4 до Шевченківського районного суду міста Києва по справі №761/15046/23 з доказами її направлення.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат Тонконог В.В. заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях.

У судове засідання апелянт ОСОБА_1 та його представник - адвокат Потьомкін В.О. не з`явилися, подали клопотання про відкладення розгляду справи.

Так, у клопотанні від 13 жовтня 2025 року адвокат Потьомкін В.О. просив відкласти розгляд справи у зв`язку з поганим самопочуттям апелянта ОСОБА_1 , що підтверджується оглядом лікаря запис №209129684/1 від 12 жовтня 2025 року та залученням представника/ адвоката до слідчих дій в межах кримінального провадження.

У клопотанні від 14 жовтня 2025 року ОСОБА_1 просив відкласти розгляд справи у зв`язку із раптовим погіршенням самопочуття, а також з метою з`ясування дій та змісту пояснень, які апелянту потрібно подати апеляційному суду на виконання постанови Верховного Суду від 04 червня 2025 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, апеляційний суд у межах своїх повноважень дійшов висновку про визнання причини неявки апелянта та його представника в судове засідання такою, що не доведена належними та допустимими доказами, а отже є неповажною. Зокрема, відповідно до матеріалів справи, попри погіршення самопочуття, на яке послався апелянт ОСОБА_1 , він у день судового засідання (о 09-08, 09-12, 09-16 год.) подав особисто до суду ряд клопотань, що підтверджує його перебування у суді та не свідчить про неможливість бути присутнім у судовому засіданні у справі, яке розпочато о 10:34 год, у зв`язку з поганим самопочуттям чи крайньою необхідністю самоізоляції задля виконання рекомендацій лікаря. Крім того, з часу ухвалення Верховним Судом постанови у цій справі (04 червня 2025 року) до дати судового засідання минуло більше 4 місяців, а тому, реалізуючи свої процесуальні права добросовісно, апелянт мав вдосталь часу для підготовки своєї правової позиції та з`ясування дій та змісту пояснень, які йому потрібно подати апеляційному суду при новому розгляді справи. Крім того, відповідно до долучених до клопотання про відкладення розгляду справи доказів, особа, якій представник апелянта надає правову допомогу на підставі ордеру, має прибути 14 жовтня 2025 року о 10:00 год для допиту у якості свідка до Бахмутського РВ ГУ НП в Донецькій області за адресою: АДРЕСА_3 . Однак, доказів на підтвердження виклику самого адвоката Потьомкіна В.О. до РВ ГУНП, або ж укладення договору з особою, яка викликана на допит як свідок, саме з метою надання правової допомоги у вказаному в повістці кримінальному провадженні адвокатом не надано, як і не надано доказів на підтвердження дійсних намірів адвоката бути присутнім на допиті клієнта та неможливості приймати участь у судовому засіданні у цій справі в режимі відеоконференції. Таким чином, з огляду на належне повідомлення про судове засідання цих учасників справи, з урахуванням висновків Верховного Суду викладених у постанові від 24 жовтня 2024 року у справі №752/8103/13-ц, категорії справи, та строку її розгляду, колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо неможливості розгляду справи без їх участі не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі

Заявляючи вказане клопотання апелянт посилався на неможливість розгляду цієї справи до вирішення справи №761/15064/23, в межах якої має бути встановлено власника нежитлових приміщень з № 1 по №16 (групи приміщень №42 (в літ. А), загальною площею 210 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в т.ч. наявність чи відсутність прав у ОСОБА_3 як позивача у цій справі.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

З матеріалів справи встановлюється, що ухвалою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року аналогічну заяву ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі було задоволено та зупинено провадження у цивільній справі №761/13428/21 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №761/15046/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Проте, постановою Верховного Суду від 25 квітня 2024 року вказану ухвалу було скасовано та направлено справу для продовження розгляду. Верховний Суду зазначив, що суд має враховувати приписи статті 367 ЦПК України, якою регламентується межі розгляду справи судом апеляційної інстанції й не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду та надав оцінку доводам ОСОБА_1 щодо безпідставності зупинення провадження у цій справі вказавши, що апеляційний суд помилково зупинив провадження у справі, чим порушив принцип ефективності судового процесу, направлений на недопущення порушення розумних строків розгляду справи.

За встановлених обставин, відсутності нових підстав та обґрунтувань клопотання, колегія суддів не встановила підстав для відступу від висновків Верховного Суду щодо недоцільності зупинення провадження у цій справі до розгляду справи №761/15046/23, а тому відмовляє у задоволенні такого клопотання.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подання доказів та їх долучення

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Відповідно до частин другої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, частин другої, третьої статті 367 ЦПК України дає підстави виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Згідно з ч. ч. 3-4 ст.83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки.

Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (постанови Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі №913/632/17, від 06 лютого 2019 року у справі №916/3130/17, від 19 жовтня 2021 року у справі №903/533/21, від 10 квітня 2024 року у справі №638/6852/18).

Обґрунтовуючи клопотання в частині поновлення строку на подання доказів, ОСОБА_1 послався на те, що оригінал висновку експертного дослідження від 23 лютого 2023 року був наданий йому лише 01 травня 2023 року після закриття підготовчого провадження, а заява ОСОБА_4 опинилася у розпорядженні апелянта лише 08 серпня 2025 року, тобто після прийняття оскаржуваного рішення.

Однак, як встановлюється з матеріалів справи, 03 травня 2023 року адвокат Потьомкін В.О. в інтересах ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про зупинення провадження у справі, до якого долучив копію висновку експертного дослідження від 23 лютого 2023 року як додаток до позовної заяви у справі №761/15046/23 (т. 2 а.с. 182, 209-2016). Тобто, попри закриття підготовчого провадження у справі, апелянт мав об`єктивну можливість заявити аналогічне клопотання про поновлення строку на подання вказаного доказу суду першої інстанції, до ухвалення оскаржуваного рішення, однак цього не зробив. Оскільки клопотання апелянта не містить обґрунтувань саме об`єктивної неможливості подати вказаний доказ у встановленому процесуальним законом порядку, колегія суддів вважає причини пропуск строку на його подання неповажними та відмовляє у його задоволенні.

Крім того, клопотання апелянта в частині поновлення строку на подання доказу у вигляді заяви ОСОБА_4 від 24 квітня 2025 року не містить обґрунтувань об`єктивної неможливості подати таку заяву під час розгляду справи, враховуючи, що ОСОБА_4 має процесуальний статус третьої особи у справи, брала активну участь у розгляді справи судом першої інстанції через представника (зокрема, подавала клопотання, заяви, приймала участь у судових засідання через представника), була обізнала з предметом спору та суттю правовідносин, однак з 13 липня 2021 року (дата постановлення судом ухвали про залучення до участі у справі ОСОБА_4 до участі у справі як третьої особи) до ухвалення оскаржуваного рішення правом подати такий доказ/ повідомити про обставини, на які посилається апелянт, не скористалася. За наведених обставин, враховуючи, що клопотання апелянта не містить обґрунтувань саме об`єктивної неможливості подати вказаний доказ у встановленому процесуальним законом порядку під час розгляду справи судом першої інстанції самою ОСОБА_4 , або ж іншим учасником справи, колегія суддів вважає причини пропуск строку на його подання неповажними та відмовляє у його задоволенні.

Щодо доводів апеляційної скарги по суті оскаржуваного рішення

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно з договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 29 липня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Коберник Є. В. (зареєстровано в реєстрі за №1409), ОСОБА_1 передав у власність (продав) ОСОБА_4 нежитлові приміщення з №1 по №16 (групи приміщень №42 (в літ. А), загальною площею 210 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 2 договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 29 липня 2016 року вбачається, що за домовленістю сторін та з урахуванням загальної вартості нежилих приміщень, продаж здійснюється за ціною 20 000 000,00 грн.

Надалі, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики від 24 квітня 2019 року.

Згідно з пунктом 1 договору позики позичальник, ОСОБА_4 , позичила (взяла у борг) у позикодавця ОСОБА_3 , кошти у розмірі 6 750 000,00 грн, що за домовленістю сторін становить 250 000,00 доларів США.

Відповідно до пункту 4 договору позики сторонами було погоджено, що «позичальник зобов`язується забезпечити позику нерухомим майном, а саме: іпотекою нерухомого майна: нежилі приміщення з №1 (один) по №16 (шістнадцять) (групи приміщень №42 (в літ. А), загальною площею 210,0 (двісті десять) кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1».

На забезпечення виконання боргових зобов`язань, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки від 24 квітня 2019 року.

З пункту 1.1 договору іпотеки вбачається, що згідно з договором позики, укладеним 24 квітня 2019 року між позичальником / іпотекодавцем - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , позикодавець / іпотекодержатель надав позичальнику / іпотекодавцю позику в сумі 6 750 000,00 грн, що за домовленістю сторін становить 250 000,00 доларів США. Позичальник / іпотекодадець зобов`язаний повернути суму позики у термін, визначений зазначеним договором позики та / або додатковими угодами до нього.

Відповідно до пункту 2.1 договору іпотеки на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення з №1 по №16 (групи приміщень №42 (в літ. А), загальною площею 210 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Вказані нежитлові приміщення належать іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого Коберник Є.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29 липня 2016 року за реєстровим №1409. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 липня 2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності: 15649922.

Відповідно до пункту 6.1 договору іпотеки сторони погодили, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя викладене в цьому розділі договору, згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку», вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, який визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку».

На час розгляду справи ОСОБА_3 відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №177175202 від 12 серпня 2019 року є власником нежилих приміщень з №1 по №16 (групи приміщень №42 (в літ. А), загальною площею 210 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Після прийняття позивачем у власність нежилих приміщень між ним та ОСОБА_1 було укладено договір оренди від 26 грудня 2019 року.

Згідно з пунктами 1.1 та 1.2 договору оренди сторони погодили наступне: «1.1. Орендодавець передає у тимчасове оплатне користування (оренду), а Орендар приймає в оренду Об`єкт оренди на умовах, зазначених в даному договорі.

1.2. Об`єкт оренди складається з наступних приміщень:

- нежилі приміщення з №1 (один) по №44 (сорок чотири) (групи приміщень №300 (триста) що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 , загальною площею 350.60 (триста п`ятдесят цілих шістдесят сотих) квадратних метрів (далі - Приміщення-1).

- нежилі приміщення з №1 (один) по №16 (шістнадцять) групи приміщень №42 (сорок два) в літ. А, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 210.00 (двісті десять) квадратних метрів (далі - Приміщення-2)».

Відповідно до пунктів 6.2, 6.3 договору оренди цей договір перестає діяти з 01 січня 2021 року без будь-яких повідомлень сторін і не підлягає подовженню.

22 грудня 2020 року позивач надіслав лист ОСОБА_1 , у якому просив погасити заборгованість у розмірі 20 000,00 доларів США у гривневому еквіваленті, а також повідомив, що не зацікавлений у продовженні дії договору оренди нежитлових приміщень на 2021 рік та просив звільнити нежитлові приміщення до 05 січня 2021 року.

29 грудня 2020 року позивач направив повторний лист ОСОБА_1 , у якому повторно просив погасити існуючу заборгованість та звільнити нежитлові приміщення до 05 січня 2021 року, передавши представникам позивача ключі від приміщень та всі необхідні документи.

05 квітня 2021 року позивач звернувся до охоронної фірми для оновлення коду тривожної сигналізації та встановлення посту охорони у нежитлових приміщеннях.

Цього ж дня було складено акт, відповідно до якого нежитлові приміщення використовуються ТОВ «ФК Альянс-Капітал» та АО «Кросондович Лойерс», співзасновником та керівником цих юридичних осіб є відповідач ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позову частково, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивач є власником нежитлових приміщень, строк договору оренди, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 закінчився 31 грудня 2020 року, а ТОВ «ФК Альянс-Капітал» та АО «Кросондович Лойерс» будь-яких договорів з позивачем з приводу користування нежитловими приміщеннями не укладали, тому у відповідачів відсутні будь-які правові підстави для користування нежитловими приміщеннями позивача. Одночасно з цим, суд дійшов висновку, що оскільки позивач просив виселити «інших пов`язаних з ними осіб», не конкретизуючи та не обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, вони задоволенню не підлягають.

Передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, колегія суддів Верховного Суду погодилася з доводами касатора, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано надав оцінку доказам - висновку експертного дослідження від 23 лютого 2023 року та заяві ОСОБА_5 від 10 квітня 2024 року, які не були подані відповідно до норм ЦПК України до суду першої інстанції. Апеляційний суд у оскаржуваній постанові чи окремому судовому рішенні, відповідно, не навів жодного із випадків, які передбачають можливість в суді апеляційної інстанції досліджувати докази, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції, без обґрунтування поважності причин, за яких сторона не могла їх подати до суду першої інстанції, що могло б бути підставою для їх прийняття. За таких обставин апеляційний суд, не вирішивши питання про прийняття доказу, вийшов за межі доводів апеляційної скарги та за межі її розгляду, зробив передчасний висновок про відмову в задоволенні позову. Отже, судом апеляційної інстанції не встановлено фактичні обставини справи, належним чином доводи сторін не перевірено та не надано належної правової оцінки зібраним у справі доказам у сукупності. Крім того, апеляційний суд не врахував, що позивач діяв як добросовісний набувач нежитлових приміщень з №1 по №16 (групи приміщень №42 (в літ. А) та не звернув уваги, що у разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та з урахуванням вказівок Верховного Суду, погоджується з висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Згідно зі статтею 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), по-друге, - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З урахуванням наведених положень законодавства власник має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 липня 2019 року у справі №926/3881/17.

Залежно від характеру посягання на права власника і змісту захисту, який надається власнику, виділяються речово-правові та зобов`язально-правові засоби захисту права власності.

Речові засоби захисту права власності та інших речових прав покликані захищати ці права від безпосереднього неправомірного впливу будь-яких осіб. До речово-правових позовів належать: вимоги до незаконного володільця про витребування майна (віндикаційний позов); вимоги власника щодо усунення порушень права власності, які не пов`язані з володінням (негаторний позов); вимоги власника про визнання права власності.

Предметом негаторного позову є вимога власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне чинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

З огляду на вищенаведене право власності як абсолютне право має захищатися лише у разі доведення самого факту порушення. Тому встановлення саме зазначених обставин належить до предмета доказування у справах за такими позовами.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №909/392/19.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У частині першій статті 759 ЦК України зазначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За обставинами цієї справи, п. 6.2 Договору оренди від 26 грудня 2019 року, даний договір припиняє свою дію з 01 січня 2021 року без будь-яких повідомлень і не підлягає продовженню.

Відповідно до п. 6.3. вказаного договору оренди, орендар зобов`язаний заздалегідь підготуватися до звільнення нежилих приміщень та звільнити їх не пізніше 01 січня 2021 року.

З урахуванням наведених положень колегія судів апеляційного суду погоджується з висновками місцевого суду про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 адже позивач довів, що є власником спірних нежитлових приміщень, а відповідач не спростував належними та допустимими доказами таке право позивача.

Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі №48/340, пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17, пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19).

Право власності позивача на спірний об`єкт нерухомості стверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна з урахуванням п. 6.2 Договору іпотеки від 24 квітня 2019 року.

Крім того, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги в частині фактично нікчемності правочинів, вчинених від імені ОСОБА_4 , апеляційний суд враховує вказівки Верховного Суду у цій справі щодо того, що позивач за даних обставин діяв як добросовісний набувач нежитлових приміщень з №1 по №16 (групи приміщень №42 (в літ. А).

За змістом частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц виснувала про те, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами в належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним і може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Попередньо судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є родичами (племінниця та дядько). Після укладення між вказаними особами 29 липня 2016 року договору купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень відповідач ОСОБА_1 жодних заперечень щодо дійсності цього правочину не заявляв протягом більш ніж 6 років, у свою чергу ОСОБА_4 після звернення стягнення на спірні приміщення позивачем на підставі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» правомірність таких дій не оспорювала, як і попередні правочини позики та іпотеки.

Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків. Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності необхідно оцінювати поведінку суб`єкта права як добросовісної або недобросовісної.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається (постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі №914/1954/20).

Сама собою суперечлива поведінка не заборонена. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. Право блокується через очевидну несправедливість, що в конкретних ситуаціях може виникати в результаті суперечливої поведінки (рішення ЄСПЛ від 17 січня 2013 року у справі «Карабет та інші проти України» (KARABET AND OTHERS v. UKRAINE), заяви № №38906/07 і 52025/07, пункт 276).

Верховний Суд зазначає, що коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності та добросовісності.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 травня 2024 року у справі №357/13500/18, від 31 жовтня 2024 року у справі №344/7040/18.

В контексті вказаних положень колегія суддів вважає суперечливою і непослідовною поведінку відповідача ОСОБА_1 , який на час виникнення спірних правовідносин був співзасновником і керівником співвідповідачів ТОВ «ФК Альянс-Капітал» та АО «Кросондович Лойерс», щодо спірних нежитлових приміщень, спрямовану на їх відчуження (липень 2016 року), отримання в оренду (грудень 2019 року), а на стадії ухвалення оскаржуваного рішення пред`явлення позову у справі №761/15046/23 щодо витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 спірних приміщень.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 769 ЦК України передання речі у найм не припиняє та не змінює прав на неї третіх осіб, зокрема права застави.

Як визначено ч. 1 ст. 770 ЦК України, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Поряд з цим, згідно з частиною третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

За умовами п. 4.2.1 Договору іпотеки, Іпотекодавець ( ОСОБА_4 ) була зобов`язана протягом терміну/строку дії цього Договору не відчужувати Предмет іпотеки (будь-яку його частину), не передавати його в безоплатне користування, тимчасове користування на будь-яких інших підставах, без письмової згоди Іпотекодержателя ( ОСОБА_3 ).

Доказів того, що ОСОБА_4 було отримано таку письмову згоду перед укладенням 01 березня 2019 року з АО «КРОСОНДОВИЧ ЛОЙЕРС» договору оренди спірних нежитлових приміщень матеріали справи не містять.

Наведене свідчить, що укладення 01 березня 2019 року між ОСОБА_4 та АО «КРОСОНДОВИЧ ЛОЙЕРС» договору оренди нежитлового приміщення, без згоди іпотекодержателя, зумовлює його нікчемність та не створює інших юридичних наслідків, крім пов`язаних з його нікчемністю.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про недоведеність відповідачем, що позивач перебуває в договірних відносинах з АО «Кросондович Лойерс» на підставі наданої ним копії договору.

Отже, встановивши в межах даної справи, що позивач є власником нежитлових приміщень, в свою чергу, договір оренди, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 закінчився 31 грудня 2020 року, ТОВ «ФК Альянс-Капітал» та АО «Кросондович Лойерс» жодних договорів з позивачем з приводу користування нежилими приміщеннями не укладали, місцевий суд правомірно вважав, що у відповідачів відсутні будь-які правові підстави для користування нежилими приміщеннями позивача, що є підставою для задоволення позовних вимог у цій частині та їх виселення.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог апеляційна скарга доводів не містить, тому апеляційний суд обґрунтовує своє рішення в межах доводів апеляційної скарги.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті заявлених вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду, відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Потьомкіним Володимиром Олександровичем - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова