ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9189/25 Справа № 202/1850/25 Суддя у 1-й інстанції - Маринін О. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Свистунової О.В.,

суддів: Єлізаренко І.А., Макарова М.О.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 27 червня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпра з позовом до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що вони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на утримання якого рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2017 року у справі №191/5780/16-ц з батька на користь матері стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 29.12.2016 року до досягнення дитиною повноліття.

На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист від 15.01.2018 року, який на час звернення до суду з цим позовом перебуває на виконанні у Індустріальному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Постановою державного виконавця від 24.01.2018 року відкрито виконавче провадження № 55618763.

Згідно з розрахунком державного виконавця, станом на 31.12.2024 року заборгованість зі сплати аліментів становить 43 880, 00 грн., однак, з 23 червня 2023 р. дитина, за згодою сторін, припинила проживати з матір`ю і наразі проживає разом з батьком у Республіці Польща.

19.06.2023 р. між ОСОБА_4 (раніше - ОСОБА_5 ) та ОСОБА_6 було укладено Батьківську угоду, згідно якої, вони погодилися, що з 23.06.2023 року по 25.08.2023 року на час літніх канікул син сторін перебуватиме під безпосереднім піклуванням батька, у зв`язку з чим буде проживати за місцем його проживання у м. Варшава у Республіці Польща.

18.08.2023 р. сторонами було укладену нову Батьківську угоду, за умовами якої з дня укладання цієї угоди син сторін ОСОБА_7 перебуватиме під безпосереднім піклуванням свого батька у Варшаві, а місцем проживання ОСОБА_8 буде місце проживання його батька в Польщі до кінця червня 2024 року.

На момент закінчення дії Батьківської угоди від 18.08.2023 р. сину сторін ОСОБА_9 вже виповнилося 14 років і він, відповідно до ч.3 ст.160 СК України визначив, що продовжить проживати з батьком і проживає з ним і на даний час.

Таким чином, фактичні обставини, що були підставою для ухвалення рішення суду від 07 серпня 2017 року у справі № 191/5780/16-ц і для виникнення аліментного зобов`язання у позивача, з червня 2023 року змінилися, оскільки малолітній на той час ОСОБА_10 почав проживати разом з батьком, ОСОБА_11 , а останній почав займатися повноцінним вихованням, розвитком, навчанням та утриманням дитини.

Позивач зазначав, що нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина, що на переконання позивача свідчить про відсутність правових підстав для продовження існування аліментного зобов`язання позивача, що виникло на підставі рішення суду від 07 серпня 2017 року.

У зв`язку з чим просив суд:

- звільнити ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , від сплати заборгованості за аліментами, що виникла у виконавчому провадженні № 55618763, з 23 червня 2023 року по день набрання чинності рішенням суду, за виконавчим листом, виданим Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська 15.01.2018 року у справі №191/5780/16-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_12 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 29.12.2016 року до досягнення дитиною повноліття;

- звільнити ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 від сплати аліментів, які стягуються згідно рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2017 року у справі №191/5780/16-ц, за виконавчим листом, виданим Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 15.01.2018 на користь ОСОБА_12 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця з 23 червня 2023 року;

- вирішити питання стосовно судових витрат.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 27 червня 2025 року позовні вимоги - задоволено.

Звільнено ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , від сплати заборгованості за аліментами, що виникла у виконавчому провадженні № 55618763, з 23 червня 2023 року по день набрання чинності рішенням суду, за виконавчим листом, виданим Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська 15.01.2018 року у справі №191/5780/16-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_12 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 29.12.2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Звільнено ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 від сплати аліментів, які стягуються згідно рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2017 року у справі №191/5780/16-ц, за виконавчим листом, виданим Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 15.01.2018 на користь ОСОБА_12 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця з 23 червня 2023 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

20.10.2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Захарчук Н.В. надала клопотання суду апеляційної інстанції, яке було зареєстроване 21.10.2025 року, про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням представника відповідача на стаціонарному лікуванні, та не можливістю приймати участь у судовому засіданні. Крім того, зазначила, що документи можуть бути надані після завершення лікування.

Особисто відповідачка, апелянт у справі - ОСОБА_1 , повідомлена належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про отримання документів в Електронному суді, в судове засідання не зявилась, причини її неявки суду не відомі.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені чинним процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність незявившихся сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про його народження.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2017 року у справі №191/5780/16-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_12 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 29.12.2016 року до досягнення дитиною повноліття.

На виконання вказаного рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист від 15.01.2018 року, який перебуває на виконанні у Індустріальному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (виконавче провадження № 55618763).

Згідно з розрахунком державного виконавця, станом на 31.12.2024 року заборгованість зі сплати аліментів становить - 43 880, 00 грн.

В той же час, як вбачається з наданих суду письмових доказів, що також визнано відповідачкою, з 23 червня 2023 р. неповнолітній ОСОБА_3 , за згодою сторін припинив проживати з матір`ю і став проживати разом з батьком, з яким проживає і на теперішній час у Республіці Польща за адресою: АДРЕСА_1 .

19.06.2023 р. між батьками було укладено Батьківську угоду, згідно якої сторони підтверджують, що є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_8 і погоджуються, що з 23.06.2023 року по 25.08.2023 року на час літніх канікул син сторін перебуватиме під безпосереднім піклуванням батька, у зв`язку з чим буде проживати за місцем його проживання у м.Варшава у Республіці Польща.

18.08.2023 р. сторонами було укладену нову Батьківську угоду, за умовами якої з дня укладання цієї угоди син сторін ОСОБА_7 перебуватиме під безпосереднім піклуванням свого батька у Варшаві, а місцем проживання ОСОБА_8 буде місце проживання його батька в Польщі до кінця червня 2024 року.

На момент закінчення дії батьківської угоди від 18.08.2023 р. сину сторін ОСОБА_9 вже виповнилося 14 років і він, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, визначив, що продовжить проживати з батьком і проживає з ним і на даний час, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію тимчасового перебування позивача та його сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , Договором суборенди квартири від 01.06.2024 р. за вищевказаною адресою, де вказано, що орендарем виступає позивач ОСОБА_13 , а орендодавець заявляє, що разом з ОСОБА_14 у зазначеному приміщенні проживає його малолітній син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; рахунком-фактурою FR/04/12/2024 від 04.12.2024, згідно якого послуги з поселення (орендна плата) за вищевказаною адресою сплачуються і за ОСОБА_3 .

Відповідно інформації про призначення допомоги по догляду за дитиною, наданою Центром надання послуг у сфері сімейних виплат Управління соціального страхування допомога по догляду за дитиною ОСОБА_15 виплачується позивачу ОСОБА_16 за його вищевказаною адресою у м. Варшаві у Республіці Польща.

Згідно довідки з навчального закладу, школу ОСОБА_10 відвідує за місцем проживання у м. Варшава.

Зважаючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем підтверджено факт проживання дитини спільно із ним в Республіці Польща з 23.06.2023 року.

Крім того, даний факт і не заперечувався також і відповідачкою.

Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З аналізу вказаних норм Сімейного кодексу України слідує, що право на отримання аліментів на утримання дитини має той із батьків, з ким проживає дитина.

Частина перша ст. 192 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна вимога кореспондується з положеннями ст. 273 Сімейного кодексу України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267- 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Вирішуючи спір, суд виходить з положень частини 2 статті 197 Сімейного кодексу України про те, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Факт зміни місця проживання одного з батьків та, як наслідок, залишення дитини проживати з іншим, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку позивача на користь відповідача.

За змістом ст. 180, 182 Сімейного кодексу України право на одержання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що у даній справі позивач просив не тільки припинити стягнення аліментів з моменту зміни місця проживання дитини, а й звільнити від заборгованості, яка утворилася до червня 2023 року, оскільки, дані твердження спростовуються матеріалами справи, зокрема позовної заявою, згідно якої позивач просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментам на утримання сина, що утворилась за період з 23.06.2023 та від звільнення від сплати аліментів в подальшому.

Також, колегія суддів не приймає доводи апелянта про відсутність підтвердженого факту постійного проживання дитини з батьком, оскільки у своїх додаткових поясненнях відповідачка не заперечувала факт проживання сина з батьком з червня 2023 року.

Посилання апелянта про те, що рішення суду про зміну місця проживання дитини не ухвалювалось, колегія суддів не приймає до уваги, зважаючи на наступне.

Згідно ч.2 ст.160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків і самої дитини.

Як вбачається із матеріалів справи та пояснень сторін спору з цього питання не було, тому до червня 2023 року малолітній, на той час, син сторін ОСОБА_17 проживав разом з матір`ю. Твердження апелянта про те, що згода позивачки на проживання дитини з батьком відсутня не відповідає дійсності і спростовується Батьківськими угодами від 19.06.2023 р. та від 18.08.2023 р., підписаними позивачкою, згідно яких син сторін ОСОБА_7 перебував під безпосереднім піклуванням свого батька у м. Варшаві, а місцем проживання ОСОБА_8 було місце проживання його батька в Польщі до кінця червня 2024 року.

На момент закінчення дії другої Батьківської угоди (кінець червня 2024 року) сину сторін ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже виповнилося 14 років і він відповідно до ч.3 ст.160 СК України вирішив, що продовжить проживати з батьком і проживає з ним і на даний час, тому згода матері не потрібна.

Твердження апелянта про те, що у справі відсутні будь-які належні докази, що дитина справді постійно проживає з батьком та перебуває на його утриманні не відповідають дійсності.

Позивачем, ще під час розгляду справи в суді першої інстанції долучались до матеріалів справи наступні докази, що підтверджували факт постійного проживання сина з батьком у спірний період: 2 батьківських угоди, свідоцтва про реєстрацію місця проживання сина і батька за однією адресою, договір суборенди квартири від 01.06.2024 р., де вказано, що орендарем виступає відповідач ОСОБА_13 , а орендодавець заявляє, що разом з ОСОБА_14 у зазначеному приміщенні проживає його малолітній син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахунок-фактуру FR/04/12/2024 від 04.12.2024, де вказано, що послуги з поселення (орендна плата) за вищевказаною адресою сплачуються і за ОСОБА_3 , довідку зі школи.

На підставі вказаних доказів суд першої інстанції правильно встановив, що неповнолітній ОСОБА_7 дійсно проживає з батьком.

Крім того, позивач, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, подав відзив та докази, які спростовують твердження апелянтки щодо непідтвердження факт проживання дитини спільно із позивачем в Республіці Польща, зокрема: дані медичного страхування у Членстві в Національному фонді охорони здоров`я, Мазовецьке воєводське відділення НФЗ Черниша Івана з 23.09.2019 року; договір про навчання в технікумі від 30 липня 2025 року у Варшаві; свідоцтво про закінчення початкової школи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у Варшаві.

Також, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що у даній справі відсутні докази перебування дитини на повному утриманні батька, оскільки відповідачем не зазначалося про одноособове повне утримання сина.

Утримувати дитину зобов`язані обоє батьків (ст. 180 СК України).

Згідно ч.3 ст.181 СК України, п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на отримання аліментів має той з батьків, разом з яким проживає дитина.

Фактичні обставини, що були підставою для ухвалення рішення суду про стягнення аліментів від 07 серпня 2017 року у справі № 191/5780/16- ц і для виникнення аліментного зобов`язання у позивача, з червня 2023 року зникли, оскільки ОСОБА_10 почав проживати разом з батьком, ОСОБА_18 .

З`явилися підстави для припинення стягнення аліментів з батька і звільнення від сплати заборгованості, що утворилася за час проживання дитини з батьком.

Зважаючи, що під час розгляду справи позивачем підтверджено факт проживання дитини спільно із ним в Республіці Польща з 23.06.2023 року, зокрема це було підтверджено належними доказами як у суді першої інстанції (2 батьківських угоди, свідоцтва про реєстрацію місця проживання сина і батька за однією адресою, договір суборенди квартири від 01.06.2024 р., де вказано, що орендарем виступає відповідач ОСОБА_13 , а орендодавець заявляє, що разом з ОСОБА_14 у зазначеному приміщенні проживає його малолітній син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахунок-фактуру FR/04/12/2024 від 04.12.2024, де вказано, що послуги з поселення (орендна плата) за вищевказаною адресою сплачуються і за ОСОБА_3 , довідку зі школи), так і суді апеляційної інстанції (дані медичного страхування у Членстві в Національному фонді охорони здоров`я, Мазовецьке воєводське відділення НФЗ Черниша Петра з 23.09.2019 року, де згідно списку членів сімї, зареєстрованих у системі медичного страхування зазначений його син ОСОБА_19 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; договір про навчання в технікумі від 30 липня 2025 року у Варшаві; свідоцтво про закінчення початкової школи Черниша Івана, ІНФОРМАЦІЯ_1 у Варшаві), колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 27 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 21 жовтня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 27 жовтня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.О. Макаров