Справа № 466/8165/25
Провадження № 2/466/3459/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючий суддя Едер П. Т.

секретар с/з Якубів І. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради м. Дніпро про стягнення компенсації,-

в с т а н о в и в:

01 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до Комунального підприємства «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради м. Дніпро про стягнення компенсації, в якій позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з Комунального підприємства «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради компенсацію на користь ОСОБА_1 за знецінення заробітної плати (інфляційні втрати) за період затримки виплати з 01.01.2022 по 21.04.2025 року у розмірі 232 504,64 грн.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Обґрунтування позивача.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він ОСОБА_1 звернувся із позовною заявою до Дніпровської міської ради, Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради у якому просив сягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням від 14 липня 2023 року Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/538/23 року позовну заяву було задоволено. Стягнуто з Комунального підприємства «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради м. Дніпро на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.12.2019 року по 01.12.2021 року у розмірі 774 335 (сімсот сімдесят чотири тисячі триста тридцять п`ять) грн. 00 коп., без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України.

Виконавче провадження про стягнення вищезазначеної суми перебувало на виконанні в Першому Правобережному відділу державної виконавчої служби Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Північного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) провадження № 72912081.

Боржник суму боргу сплачував частинами, а саме:

18.10.2023 - 421 967,28 грн.

07.11.2023 - 3 249,75 грн.

21.11.2023 - 10 087,91 грн.

21.12.2023 - 19 928,32 грн.

16.01.2024 - 19 374,73 грн.

28.02.2024 - 24 752,09 грн.

03.04.2024 - 28 568,81 грн.

13.08.2024 - 97 375,64 грн.

09.10.2024 - 41299,75 гpн.

10.12.2024 - 12 277,15 грн.

28.11.2024 - 73 238,58 грн.

21.04.2025 - 29 958,34 грн.

Повне погашення боргу відбулося 21.04.2025, про що свідчить постанова виконавця про закінчення провадження.

Позивач стверджує, що боржник не виконав судове рішення у добровільний строк, передбачений законом, чим порушив його права та завдав майнових втрат.

Таким чином, виплата заробітної плати відбулася з істотною затримкою, внаслідок чого реальна вартість нарахованої суми суттєво знецінилася через інфляцію.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» №108/95-ВР від 24.03.1995, а також Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-III від 19.10.2000, компенсація за знецінення заробітної плати (інфляційні втрати) має нараховуватися у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з цими нормами, сума компенсації визначається множенням нарахованої, але невиплаченої вчасно суми на індекс інфляції за період затримки виплати.

Позивачем проведено розрахунок інфляційних втрат, згідного якого: 10 066,36 + 12 389,36 + 34 854,08 + 24 005,44 + 20 887,04 + 24 005,44 + 5 420,35 + 8517,69 + 14712,37 + 19358,38 + 5420,35 + 5420,35 + 6 194,68 + 5420,35 + 11 615,03 + 1 548,67 + 3 871,68 + 6 194,68 + 3 871,68 + 2 818,94 + 1 695,15 + 2233,71 + 1 198,91 + 824,92 + 1232,03 + 492,81 + 1 478,44 + 5 421,34 + 0 + 894,18 + 2235,46 + 1 938,96 + 655,35 + 311,01 + 266,58 + 177,72 + 333,22. Загальна сума становить 232 504,64 грн.

У зв`язку із тим позивач змушений звернутися з позовом до суду та просить стягнути з Комунального підприємства «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради на його користь компенсацію за знецінення нарахованої, але вчасно не виплаченої заробітної плати за період з 02.12.2021 по 21.04.2025 згідно з чинним законодавством України.

Обґрунтування заперечень відповідача.

Представником відповідача Комунального підприємства «Комунжилсервіс Дніпровської міської ради м. Дніпро відзив на позовну заяву у встановлений судом строк та порядок подано не було.

Процесуальні дії суду по справі.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 03 вересня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів та висновки суду.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, 14.10.2025 на адресу суду подав заяву про розгляд справи без участі позивача, у якій зазначає, що у зв`язку з неможливістю особисто прибути до судового засідання, просить розглянути справу без його участі на підставі наявних у матеріалах справи доказів, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

У судове засіданні представник відповідача Комунального підприємства «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради м. Дніпро повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений судом про дату та час судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у зв`язку із наступним.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 липня 2023 року у справі № 462/538/23 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Комунального підприємства «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради м. Дніпро на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.12.2019 року по 01.12.2021 року у розмірі 774 335 (сімсот сімдесят чотири тисячі триста тридцять п?ять) грн. 00 коп., без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України.

Виконавче провадження про стягнення вищезазначеної суми перебувало на виконанні в Першому Правобережному відділу державної виконавчої служби Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Північного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) провадження № 72912081.

Боржник суму боргу сплачував частинами, а саме: 18.10.2023 - 421 967,28 грн.; 07.11.2023 - 3 249,75 грн.; 21.11.2023 - 10 087,91 грн.; 21.12.2023 - 19 928,32 грн.; 16.01.2024 - 19 374,73 грн.; 28.02.2024 - 24 752,09 грн.; 03.04.2024 - 28 568,81 грн.; 13.08.2024 - 97 375,64 грн.; 09.10.2024 - 41299,75 гpн.; 10.12.2024 - 12 277,15 грн.; 28.11.2024 - 73 238,58 грн.; 21.04.2025 - 29 958,34 грн.

Згідно постанови виконавця про закінчення провадження повне погашення боргу відбулося 21.04.2025.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» №108/95-ВР від 24.03.1995, а також Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-III від 19.10.2000, компенсація за знецінення заробітної плати (інфляційні втрати) має нараховуватися у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з цими нормами, сума компенсації визначається множенням нарахованої, але невиплаченої вчасно суми на індекс інфляції за період затримки виплати

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 22 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: 1) індексація заробітної плати провадиться в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення; 2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням № 1427 підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифи на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Аналогічні положення щодо здійснення індексації грошових доходів, які не мають разового характеру, також містяться у статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

З наведеного випливає, що обов`язок нарахування індексації грошових доходів населення та компенсації громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати покладено на роботодавця під час нарахування заробітної плати, яка є щомісячним платежем, при наявності зазначених умов, а не разової виплати.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 487/763/17 (провадження № 61-26024св18).

Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність.

Розмір таких процентів встановлюється, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 536 ЦК України, договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Якщо зобов`язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на особу, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі ті, що передбачені статтею 625 ЦК України.

Ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) та від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

У рішенні Залізничного районного суду м. Львова від 14.07.2023, чітко визначено зобов`язання Відповідача перед Позивачем.

Судом встановлено, що згідно постанови виконавця про закінчення провадження ці зобов`язання були виконані відповідачем 21.04.2025, однак боржник судове рішення у добровільний строк передбачений законом не виконав, чим порушив права позивача та завдав майнових втрат, тому в цьому випадку вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню.

Аналогічні за змістом висновки зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), обставини справи якої схожі із обставинами справи, яка переглядається, щодо виникнення між сторонами на підставі судового рішення грошового зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів на відшкодування шкоди, невиконання якого зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Оскільки неправомірними діями Відповідача Позивачу було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення індексу інфляції узгоджуються з положеннями частини 2 статті 625 ЦК України.

Згідно розрахунку інфляційних втрат проведеного позивачем встановлено, що: 10 066,36 + 12 389,36 + 34 854,08 + 24 005,44 + 20 887,04 + 24 005,44 + 5 420,35 + 8517,69 + 14712,37 + 19358,38 + 5420,35 + 5420,35 + 6 194,68 + 5420,35 + 11 615,03 + 1 548,67 + 3 871,68 + 6 194,68 + 3 871,68 + 2 818,94 + 1 695,15 + 2233,71 + 1 198,91 + 824,92 + 1232,03 + 492,81 + 1 478,44 + 5 421,34 + 0 + 894,18 + 2235,46 + 1 938,96 + 655,35 + 311,01 + 266,58 + 177,72 + 333,22, загальна сума інфляційних втрат становить 232 504,64 грн.

Відповідачем не спростовано вищенаведений розрахунок.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 5 ст. 124 Конституції України регламентовано, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

При розгляді даної справи суд враховує усталену практику Верховного суду України, а саме висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-Ц, У відповідності до якої визначено судову практику щодо застосування ст. 625 ЦК України. А саме, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов про стягнення компенсації є підставним та підлягає до задоволення.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» у справах про стягнення заробітної плати позивачі звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач ОСОБА_1 згідно копії посвідчення є інвалідом 2 групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, а тому суд стягує судові витрати з відповідача на користь держави.

Таким чином з відповідача Комунального підприємства «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради м. Дніпро на користь держави слід стягнути суму судового збору в розмірі 2325,05 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 137, 263-265, 268,280-282 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

позов задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради м. Дніпро, компенсацію на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 за знецінення заробітної плати (інфляційні втрати) за період затримки виплати з 01.01.2022 по 21.04.2025 року у розмірі 232 504,64 грн. (двісті тридцять дві тисячі п`ятсот чотири гривнi 64 копійки).

Стягнути з Комунального підприємства «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради м. Дніпро, на користь держави судовий збір в розмірі 2325,05 грн. (дві тисячі триста двадцять п`ять гривень 05 копійок).

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Комунальне підприємство «Комунжилсервіс» Дніпровської міської ради м. Дніпро, , місцезнаходження: м. Дніпро, пр. Д. Яворницького, 75.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено 24.10.2025 року.

Суддя П. Т. Едер