УХВАЛА

08 жовтня 2025 року

місто Київ

справа № 308/10198/15-ц

провадження № 14-108цс25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Погрібного С. О.,

суддів Банаська О. О., Воробйової І. А., Губської О. А., Дашутіна І. В., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, ухвалену колегією суддів у складі Джуги С. Д., Кожух О. А., Мацунича М. В.,

УСТАНОВИЛА:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

1. Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк»

(далі - ПАТ «КБ «Приватбанк») у серпні 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути на його користь заборгованість за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № MKL6G00000028

у розмірі 288 274,66 дол. США, що еквівалентно 6 229 615,46 грн.

2. Заочним рішенням від 27 листопада 2015 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області задовольнив позов ПАТ КБ «Приватбанк».

3. Суд стягнув із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № MKL6G00000028

у розмірі 288 274,66 дол. США, що за курсом Національного банку України

становить 6 229 615,46 грн. Здійснив розподіл судових витрат.

4. ОСОБА_1 у травні 2024 року звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2015 року, у якій також просила поновити пропущений строк звернення до суду із такою заявою.

5. Заявниця обґрунтовувала подане клопотання про поновлення строку перегляду заочного рішення тим, що їй не було відомо про наявність заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2015 року, оскільки ні судових повісток, ані копії рішення вона не отримувала. Доказів належного повідомлення про дату та час розгляду справи і про ухвалене рішення в матеріалах справи немає.

6. Про наявність цього заочного рішення ОСОБА_1 дізналася лише 24 квітня 2024 року, отримавши від Відділу державної виконавчої служби у м. Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 56521305 на виконання виконавчого листа від 16 березня 2016 року № 308/10198/15, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, про стягнення з неї на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 6 233 269,46 грн. Звернення до виконавчої служби було обумовлено накладенням арешту на її картковий рахунок.

7. Заявниця повідомила, що постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , де і зареєстрована, проте в цьому районі поштове обслуговування є неякісним, тому поштові відправлення не надходили до неї.

8. Оскільки ОСОБА_1 перебувала за кордоном, з повним текстом заочного рішення її представник ознайомився лише 03 травня 2024 року, тому є підстави стверджувати, що строк пропущено з поважних причин.

Стислий виклад змісту судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

9. Ухвалою від 22 травня 2024 року, яка залишена без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2015 року.

10. Суд залишив без розгляду заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2015 року.

11. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивував рішення тим, що повістки про виклик до суду та копія заочного рішення направлялися за місцем проживання ОСОБА_1 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , проте поверталися з відміткою «За закінченням терміну зберігання», що підтверджують поштові конверти з відповідними відмітками.

12. Саме тому доводи заявниці про те, що в матеріалах справи немає доказів належного її повідомлення про дату та час розгляду справи і про ухвалене рішення, не відповідають дійсності.

13. Суди першої та апеляційної інстанцій виснували, що ОСОБА_1 пропустила встановлений законом строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, клопотання про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення є необґрунтованим, а викладені в ньому доводи спростовуються наявними матеріалами справи. Також ОСОБА_1 до заяви про перегляд заочного рішення не надала доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи.

14. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду, пославшись на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20, за змістом якого наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо немає поважних причин для його поновлення, є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а не відмова у її задоволенні.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

15. Суди встановили, що відповідно до кредитного договору від 21 квітня 2008 року № MKL6G00000028 ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 91 140,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,08 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20 квітня 2028 року.

16. ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 31 липня 2015 року у неї виникла заборгованість у розмірі 288 274,66 дол. США, що еквівалентно 6 229 615,46 грн та складається з такого: 79 288,34 дол. США - заборгованість за кредитом; 61 784,19 дол. США - заборгованість за відсотками; 4 301,70 дол. США - заборгованість за комісією; 129 162,05 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 11,57 дол. США - штраф (фіксована частина), 13 726,81 дол. США - штраф (відсоткова складова).

17. Заочним рішенням від 27 листопада 2015 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області задовольнив позов, стягнув із ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № MKL6G00000028 у розмірі 288 274,66 дол. США, що еквівалентно 6 229 615,46 грн.

18. Повістки про виклик до суду та копію заочного рішення суд направляв ОСОБА_1 за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_1 , проте такі поверталися з відміткою «За закінченням терміну зберігання».

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

19. ОСОБА_1 26 січня 2025 року із застосуванням системи «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 травня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

20. Заявниця зазначила, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, і як підстави касаційного оскарження судових рішень визначила те, що такі ухвалені без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 591/3717/21, за змістом яких повернення повістки про виклик до суду з відміткою причини повернення «За закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

21. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що заява про перегляд заочного рішення, як і апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції, викладені згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16, про застосування статті 126 ЦПК України щодо заяви про перегляд заочного рішення, від якого Велика Палата Верховного Суду відступила у постанові від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20.

22. Зміна правової позиції Великої Палати Верховного Суду в цій ситуації порушує принцип правової визначеності, закріплений у статті 57 Конституції України та застосований у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). У цій справі підлягає застосуванню правова позиція Великої Палати Верховного Суду, яка була чинною на момент звернення особи до суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

23. Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» 13 березня 2025 року із використанням системи «Електронний суд» направило до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просило залишити касаційну скаргу без задоволення, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 травня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року- без змін.

24. Відзив заявник мотивував, зокрема, тим, що суд апеляційної інстанції правильно застосував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20, оскільки суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

25. Самий лише факт неотримання стороною поштової кореспонденції, яку суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду з відміткою «За закінченням терміну зберігання», не може вважатися неналежним повідомленням відповідача.

26. Постанова Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 591/3717/21, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, не є релевантною до обставин цієї справи.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

27. Ухвалою від 03 березня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребував матеріали цієї справи із суду першої інстанції, а ухвалою від 31 липня 2025 року призначив справу до судового розгляду.

28. Ухвалою від 03 вересня 2025 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 403 ЦПК України передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20, та конкретизації правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі № 757/47946/19-ц.

Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

29. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду навела такі міркування.

30. У цій справі ключовим є питання можливості оскарження в касаційному порядку ухвали про залишення без розгляду заяви про перегляд заочного рішення, якщо немає поважних причин для поновлення строку на подання такої заяви.

31. Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

32. За правилами пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, зазначені у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

33. Відповідно до частини першої статті 406 ЦПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу.

34. Окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови поновити або продовжити пропущений процесуальний строк (пункт 10 частини першої статті 353 ЦПК України) та щодо залишення позову (заяви) без розгляду (пункт 16 частини першої статті 353 ЦПК України).

35. Водночас відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України у касаційному порядку можуть бути оскаржені лише ухвали суду першої інстанції, зазначені у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

36. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наголосила, що ухвала суду першої інстанції щодо відмови поновити або продовжити пропущений процесуальний строк (пункт 10 частини першої статті 353 ЦПК України) не підлягає касаційному оскарженню.

37. Колегія суддів зазначила, що у справі № 756/11081/20, від висновків у якій вона просить відступити, предметом касаційного перегляду була ухвала Оболонського районного суду міста Києва від 23 січня 2023 року, залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 травня 2023 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 червня 2021 року та залишено без розгляду заяву про перегляд заочного рішення через пропуск строку для її подання.

38. У постанові від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 Велика Палата Верховного Суду з огляду на здійснений нею відступ від правового висновку, викладеного у її ж постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16, констатувала наявність у суду першої інстанції повноважень на залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду з підстав пропуску відповідачем строку на звернення до суду, якщо немає передумов для його поновлення судом, та перевірила винятково правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права під час вирішення клопотання відповідача про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

39. За твердженням колегії суддів, Велика Палата Верховного Суду вважала, що ухвала суду про відмову в задоволенні клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та залишення без розгляду заяви про перегляд заочного рішення через пропуск відповідачем строку для подання такої заяви є предметом касаційного оскарження.

40. Водночас колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду просила врахувати, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 листопада 2024 року у справі № 757/47946/19-ц зазначила, що, на її переконання, в пункті 16 частини першої статті 353 ЦПК України йдеться про право оскаржувати в апеляційному порядку окремо від рішення суду ухвалу суду першої інстанції про залишення позову (заяви) без розгляду, а не будь-якої іншої заяви чи клопотання. Тож ухвали про залишення без розгляду заяв (клопотань) з процесуальних питань можуть бути оскаржені окремо від рішення суду, якщо:

- це прямо передбачено в частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), наприклад, залишення без розгляду заяви про відновлення втраченого судового провадження;

- ухвала суду не зазначена в переліку ухвал, викладеному в частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), якщо цього вимагає забезпечення права особи на судовий захист, тобто у зв`язку зі специфікою певної ухвали заперечення щодо неї не може бути включено до апеляційної скарги на рішення суду по суті спору.

41. У цій справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки законодавець використав термін «заява» послідовно в дужках (а не через кому чи із застосуванням розділових сполучників) після слова «позов», то вжите у цій нормі права поняття «заява» потрібно розуміти як заяву (вид звернення до суду), яка за своїм змістом тотожна поняттю «позов». Такими зверненнями в цивільному процесуальному законодавстві є заяви в наказному провадженні (розділ ІІ ЦПК України) та заяви у справах окремого провадження (розділ ІV ЦПК України). Наведене розуміння не дає можливості розширювати зміст поняття «заява», включаючи до нього інші заяви по суті справи чи заяви з процесуальних питань.

42. Подібний за змістом висновок сформульовано в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2020 року

у справі № 705/2771/17, від 09 листопада 2022 року у справі № 542/1648/20, від 11 березня 2020 року у справі № 2-5151/09, з яким Велика Палата Верховного Суду погодилася.

43. Колегія суддів наголосила, що для уніфікації підходів у застосуванні норм процесуального права (пункту 16 частини першої статті 353 ЦПК України та пункту 14 частини першої статті 255 ГПК України) в судах різних юрисдикцій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 916/1461/16, від 26 лютого 2019 року у справі № 910/12099/17, від 12 березня 2019 року у справі № 918/361/18, від 11 вересня 2019 року

у справі № 910/1979/19, від 24 лютого 2020 року у справі № 905/639/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 910/1846/21, від 10 листопада 2021 року

у справі № 922/1543/19, шляхом його конкретизації у такий спосіб: «Вжите в пункті 14 частини першої статті 255 ГПК України поняття «заява» потрібно розуміти як заяву по суті справи (вид звернення до суду), яка за своїм змістом та процесуальним значенням (в частині ініціювання певного провадження) тотожна поняттю «позов».

44. Водночас колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду просила врахувати, що заочним розглядом справи є специфічна процедура розгляду цивільної справи та її вирішення за відсутності відповідача.

45. Суть та мета заочного розгляду справи, які полягають у своєчасному та ефективному вирішенні спору, не відрізняються від тих же складових загального позовного провадження. Наведене обґрунтовано тим, що питання проведення заочного розгляду справи виникає вже на стадії судового розгляду під час судового засідання у справах позовного провадження. Тож за наявності передбачених законом умов фактично відбувається перехід із загального позовного провадження до заочного розгляду справи.

46. У доктрині цивільного процесуального права вважається, що, з одного боку, заочне провадження є додатковою гарантією для позивача від зловживання з боку відповідача процесуальними правами, усунення причин затягування процесу та дотримання судами строків розгляду справи. З іншого боку, відповідачу частиною першою статті 284 ЦПК України гарантовано право на перегляд заочного рішення за його письмовою заявою, а дотримання відповідачем процедури перегляду заочного рішення, законодавець визначив як передумову перегляду справи апеляційним судом за апеляційною скаргою відповідача.

47. З огляду на викладене колегія суддів вважає, що заяву, подану в порядку статті 284 ЦПК України, потрібно розуміти як заяву по суті справи, яка в разі залишення її без розгляду підлягає оскарженню відповідно до пункту 16 частини першої статті 353 ЦПК України.

48. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що потрібно відступити від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20, щодо можливості касаційного оскарження ухвали суду про відмову в задоволенні клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення і з метою дотримання конституційного права особи на судовий захист конкретизувати позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 13 листопада 2024 року у справі № 757/47946/19-ц, щодо можливості касаційного оскарження ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду в контексті пункту 16 частини першої статті 353, пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

49. Велика Палата Верховного Суду вважає, що справу потрібно повернути на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з таких підстав.

50. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

51. Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

52. У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.

53. Відповідно до частин першої, четвертої статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені

в постановах Верховного Суду.

54. ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, вимагає, щоб у разі остаточного вирішення справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії» (Lupeni greek catholic parish and others v. Romania), заява № 76943/11).

55. Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди буде потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Веренцов проти України», заява № 20372/11; рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії» (Del Rio Prada v. Spain), заява № 42750/09).

56. У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

57. В інших справах ЄСПЛ також неодноразово зазначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності та в обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справі «Проценко проти Росії», заява № 13151/04, пункт 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник проти Росії», заява № 8269/02, пункт 38).

58. У пунктах 34, 39 остаточного рішення від 07 жовтня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ наголосив на такому: коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується; сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція); завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме в розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (рішення у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98, пункт 65); у цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (рішення у справах «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, пункти 29, 30, «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02, пункти 36, 37); неспроможність вищого суду впоратись із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Падурару проти Румунії» (Paduraru v. Romania), заява № 63252/00, пункти 98, 99); ЄСПЛ визнає, що, дійсно, можуть існувати переконливі причини для перегляду тлумачення законодавства, яким потрібно керуватись; сам ЄСПЛ, застосовуючи динамічний та еволюційний підходи в тлумаченні Конвенції, у разі необхідності може відходити від своїх попередніх тлумачень, тим самим забезпечуючи ефективність та актуальність Конвенції (рішення у справах «Вілхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії» (Vilho Eskelinen and Others v. Finland), заява № 63235/00, пункт 56, та «Скоппола проти Італії» (Scoppola v. Italy), заява № 10249/03, пункт 104).

59. У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, потрібно пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47).

60. Судді повинні послідовно застосовувати закон. Проте, якщо суд вирішує відійти від попередньої практики, на це потрібно чітко вказувати в рішенні (пункт 49).

61. Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності у вирішенні спірних ситуацій для учасників справи.

62. Принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки в іншому разі це б унеможливлювало виправлення судом своєї позиції або ж гальмувало б динамічний розвиток права та суспільних відносин.

63. В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до Закону № 1402-VIII та ЦПК України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.

64. Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 45 Закону № 1402-VIII Велика Палата Верховного Суду як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду забезпечує, зокрема, у визначених законом випадках здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

65. З метою гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання [постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17(пункт 41)].

66. Тож Велика Палата Верховного Суду може відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього потрібних підстав. Такі підстави мають бути належно мотивовані не лише в постанові Великої Палати Верховного Суду за наслідками вирішення спору по суті, а й в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

67. Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

68. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, просила відступити від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20, у частині можливості касаційного оскарження ухвали суду першої інстанції, після її перегляду в апеляційному порядку, про відмову в задоволенні клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

69. На думку колегії суддів, за змістом цієї постанови Велика Палата Верховного Суду фактично констатувала, що ухвала про відмову в задоволенні клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та залишення без розгляду заяви про перегляд заочного рішення через пропуск відповідачем строку для її подання після перегляду судом апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку.

70. Колегія суддів вважала такий підхід помилковим та зазначила, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України у касаційному порядку можуть бути оскаржені лише ухвали суду першої інстанції, визначені у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку, водночас ухвала суду першої інстанції щодо відмови поновити або продовжити пропущений процесуальний строк (пункт 10 частини першої статті 353 ЦПК України) не підлягає касаційному оскарженню.

71. Втім, Велика Палата Верховного Суду висновує, що у постанові від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20, від висновку у якій просить відступити колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, немає висновку щодо можливості касаційного оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення після апеляційного перегляду цієї ухвали.

72. Отже, питання касаційного оскарження ухвали суду першої інстанції щодо відмови поновити або продовжити пропущений процесуальний строк у справі № 756/11081/20 Велика Палата Верховного Суду не вирішувала. Предметом розгляду в цій справі були питання про те:

- чи наділений повноваженнями суд першої інстанції за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення, поданої з пропуском встановленого строку, якщо немає поважних причин для його поновлення, застосувати загальні правила статті 126 ЦПК України та залишити таку заяву про перегляд заочного рішення без розгляду;

- чи за відсутності поважних причин для поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення можливе лише одне з процесуальних рішень, наведених у частині третій статті 287 ЦПК України, а оцінка поважності причин пропуску відповідачем строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення вже надаватиметься судом апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги на заочне рішення.

73. До того ж у постанові від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 Велика Палата Верховного Суду констатувала: «Відповідно до загальних положень ЦПК України про наслідки пропуску процесуальних строків (частина друга статті 126 ЦПК України) заява про перегляд заочного рішення, подана з пропуском установленого законом строку, за відсутності підстав для його поновлення, підлягає залишенню без розгляду. […] оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо немає поважних причин для його поновлення, є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не без задоволення».

74. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що з огляду на викладене очевидним є те, що вирішення питання про прийняття заяви про перегляд заочного рішення логічно і неподільно пов`язане з повноваженнями суду першої інстанції залишити таку заяву без розгляду в разі її подання з пропуском установленого законом строку: відмова у поновленні строку на подання такої заяви і є передумовою для залишення її без розгляду. Саме ця ухвала суду з усіма висновками, викладеними у ній, є предметом касаційного оскарження.

75. Колегія суддів не навела, а Велика Палата Верховного Суду не встановила об`єктивних причин відступу від попереднього правового висновку у справі № 756/11081/20, відповідно до яких, за усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, можуть бути очевидні вади попереднього рішення (неефективність, неясність, неузгодженість) чи зміна суспільного контексту.

76. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що сама лише незгода з її позицією не є підставою для передачі справи до розгляду згідно із частиною четвертою статті 403 ЦПК України.

77. Також колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду, передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, просила конкретизувати правовий висновок, викладений

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року

у справі № 757/47946/19-ц, про те, що ухвала про залишення без розгляду заяви про перегляд заочного рішення теж може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду, оскільки перешкоджає розгляду заяви про перегляд заочного рішення по суті та обмежує відповідача у праві на звернення до суду з апеляційною скаргою на заочне рішення, шляхом зазначення також про «можливість касаційного оскарження ухвали про залишення без розгляду заяви про перегляд заочного рішення через пропуск відповідачем строку для подання заяви про перегляд заочного рішення в контексті пункту 16 частини першої статті 353 ЦПК України, пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України».

78. Відповідно до пунктів 25-27, 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 для цілей застосування приписів процесуальних законів подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

79. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

80. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, потрібним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

81. На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність потрібно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

82. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що правовідносини у справі № 757/47946/19-ц та у справі, що переглядається, не є подібними, оскільки правове питання, яке вирішувалося у справі № 757/47946/19-ц, стосувалося правил застосування пункту 16 частини першої статті 353 ЦПК України (аналогічний пункт 14 частини першої статті 255 Господарського процесуального кодексу України), а саме можливості апеляційного оскарження ухвали про залишення без розгляду заяви. У цій справі предметом касаційного перегляду була ухвала про залишення без розгляду заяви про забезпечення доказів і можливість оскарження саме в апеляційному порядку. Висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що «так само ухвала про залишення без розгляду заяви про перегляд заочного рішення теж може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду…»

(з пункту 46), зроблений як приклад лише для кращого та легшого сприйняття основного правового висновку.

83. Натомість у справі, що передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, правове питання стосується можливості касаційного оскарження ухвали про залишення без розгляду заяви про перегляд заочного рішення через пропуск відповідачем строку для подання заяви про перегляд заочного рішення.

84. Тож немає правових підстав для здійснення конкретизації висновків, викладених у постанові від 13 листопада 2024 року у справі № 757/47946/19-ц, оскільки Велика Палата Верховного Суду в цій постанові не формувала та не могла сформувати висновок щодо касаційного оскарження згаданої ухвали, адже правове питання, яке порушено у справі № 757/47946/19-ц, стосувалося винятково апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про залишення без розгляду заяви про забезпечення доказів.

85. До того ж межі розгляду справи судом касаційної інстанції пов`язані з підставами касаційного оскарження. Відповідно й підстави передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду повинні узгоджуватися з доводами і вимогами касаційної скарги. Натомість таких доводів, які навела колегія суддів в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, касаційна скарга не містить, питання про можливість оскарження судового рішення вирішується на стадії відкриття касаційного провадження, що в цьому випадку зроблено в ухвалі від 03 березня 2025 року.

86. Також Велика Палата Верховного Суду зазначає, що з часу ухвалення постанов від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 та від 13 листопада 2024 року у справі № 757/47946/19-ц минув нетривалий період. За цей час суспільний контекст не змінився, як і чинне законодавство, вад у цих рішеннях не виявлено.

87. Велика Палата Верховного Суду наголошує на неодмінності дотримання принципу правової визначеності, який забезпечує стабільність правозастосування та сприяє довірі суспільства до судової влади. Відступ від сформованої правової позиції можливий лише за умов, коли існують обґрунтовані підстави, що свідчать про її невідповідність сучасним реаліям чи змінам у правовому регулюванні.

88. Отже, без з`ясування вагомих причин, що об`єктивно виправдовують потребу у зміні підходу до тлумачення або застосування норм права, правові висновки Верховного Суду повинні залишатися незмінними. Це відповідає загальній концепції правовладдя (верховенства права) та забезпечує стабільність судової практики.

89. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що колегія суддів недостатньо обґрунтувала підстави для передачі справи з метою відступу від правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20/21, та конкретизації правового висновку, зробленого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі № 757/47946/19-ц.

Загальні висновки

90. Згідно із частиною шостою статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору в подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

91. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу № 308/10198/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року - повернути на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. О. Погрібний

Судді: О. О. Банасько С. Ю. Мартєв

І. А. Воробйова К. М. Пільков

О. А. Губська Н. С. Стефанів

І. В. Дашутін Т. Г. Стрелець

Л. Ю. Кишакевич О. В. Ступак

В. В. Король І. В. Ткач

С. І. Кравченко О. С. Ткачук

О. В. Кривенда В. Ю. Уркевич

М. В. Мазур Н. В. Шевцова