Справа № 201/4364/19
Провадження № 2/201/99/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

у складі: головуючого судді Батманової В.В.

при секретарі Дейнега А.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Ільяшенка А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Соборного районного суду міста Дніпра у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аста», третя особа: приватний нотаріус ДМНО Лещенко Ольга Володимирівна про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування реєстраційного запису про право власності та поновлення відомостей у державних реєстрах речових прав на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

12.04.2019 ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ТОВ «Аста» (третя особа: приватний нотаріус ДМНО Лещенко О.В.) про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування реєстраційного запису про право власності та поновлення відомостей у державних реєстрах речових прав на нерухоме майно (а.с. 3-14, т.1).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 17.04.2019 було відкрито провадження по справі та відповідно до положень ч.3 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (а.с.65, т.1).

12.04.2019 разом з позовною заявою до суду надійшла заява ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову (а.с.15-17, т.1), в якій він просив заборонити вчинення будь-яких дій щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно реєстраційних записів відносно двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 до закінчення розгляду справи, а також заборонити ТОВ «Аста» вчиняти будь-які дії щодо примусового виселення ОСОБА_1 з двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви, позивач посилався на те, що 09.04.2019 він дізнався, що приватним нотаріусом ДМНО Лещенко О.В. 24.07.2018 була проведена державна реєстрація права власності на належну позивачу квартиру АДРЕСА_2 за ТОВ «Аста». Оскаржуючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо перереєстрації права власності, позивач просив вжити заходи забезпечення.

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 17.04.2019 було частково задоволено клопотання позивача, вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких дій щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно реєстраційних записів відносно квартири АДРЕСА_2 .

В задоволенні іншої частини вимог заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, а саме - заборони ТОВ «Аста» вчиняти будь-які дії щодо примусового виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 , було відмовлено (а.с. 66, т.1).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.09.2019 вищезазначена ухвала про вжиття заходів забезпечення позову була залишена без змін (а.с. № 65-69 виділених матеріалів).

25.04.2019 до суду надійшло клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів, а саме витребування у приватного нотаріуса ДМНО Лещенко О.В. засвідченої копії реєстраційної справи щодо прийнятого нею 24.07.2018 рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень (з відкриттям розділу), індексний номер 27257228, яким проведено державну реєстрацію права власності на належну позивачу квартиру АДРЕСА_2 за ТОВ «Аста» (а.с. 69-71, т.1).

Крім того, 25.04.2019 позивачем було подано до суду клопотання про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України, у зв`язку з особистою обізнаністю позивача про факти, які мають значення для справи та згодою і бажанням позивача бути допитаним в якості свідка (а.с. 72-73, т. 1).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 13.05.2019 про витребування доказів було задоволено клопотання позивача та витребувано у приватного нотаріуса ДМНО Лещенко О.В. засвідчену копію реєстраційної справи щодо прийнятого 24.07.2018 рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 27257228, яким проведено державну реєстрацію права власності на належну позивачу квартиру АДРЕСА_2 за ТОВ «Аста» (а.с. 74-75, т.1).

Крім того, клопотання про витребування доказів були додатково подані позивачем 07.07.2019 (а.с. 109-110, т.1) та 05.07.2019 відповідачем (а.с.111-113, т.1).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 15.07.2019 з урахуванням категорії справи, заявлених позовних вимог, на підставі п. 4 ч. 5 ст. 12, ст. 84 ЦПК України, клопотання позивача та відповідача про витребування доказів були задоволені (а.с. 116-117, т.1).

Цією ухвалою було витребувано з Управління у сфері державної реєстрації ДАП та ДП ДМР засвідчену належним чином копію реєстраційної справи № 101, заведеної приватним нотаріусом ДМНО Лещенко О.В., щодо прийнятого 24.07.2018 рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 27257228, яким проведено державну реєстрацію права власності за ТОВ «АСТА» на квартиру АДРЕСА_2 . Витребувано у КП «ДМБТІ» ДОР, інформацію про власника домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , яка дозволить ідентифікувати таку особу за її прізвищем, ім`ям, по батькові, РНОКПП, станом на 07.06.2014 і 30.07.2018 та інформацію про реєстрацію прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 станом на 07.06.2014 і 30.07.2018 Витребувано у ДАП та ДП ДМР інформацію про власника домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , яка дозволить ідентифікувати таку особу за її прізвищем, ім`ям, по батькові, станом на 07.06.2014 та 30.07.2018.

Від додаткового витребування доказів представник відповідача відмовилась 11.10.2019 (а.с. 246, т.1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог (а.с. 247-250, т.1).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2020 року рішення суду першої інстанції було залишено без змін (а.с. 37-42, т.2).

Постановою Верховного Суду від 26 травня 2021 року вищевказані судові рішення були скасовані та справу повернуто на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 203-211, т.2). Зокрема в постанові було зазначено, що судами не взята до уваги та не надана правова оцінка того факту, чи мав ОСОБА_1 на момент спірних правовідносин інше житло, яке він набув за власним позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним; чи має інше житло на цей час; якщо домоволодіння знесено у 2008 році, то чому реєстрація знищення об`єкта проведена лише у 2018 році після судових спорів щодо невиконання договорів кредиту та іпотеки; що знаходиться за указаною адресою АДРЕСА_3 ; чи не здійснювалась на тій земельній ділянці побудова будинку тощо.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2021 після розгляду справи судом касаційної інстанції справу було передано судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщеву С.С. (а.с. 214, т.2).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2021 року суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщевим С.С. було заявлено самовідвід у даній справі (а.с. 231-233).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2021 справу було передано судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Батмановій В.В. (а.с. 235, т.2).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Батманової В.В. справу було прийнято до свого провадження, ухвалено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с. 236, т.2).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Батманової В.В. від 18 серпня 2021 року клопотання позивача про витребування доказів було задоволено та було витребувано у Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради реєстраційні справи від 23.01.2018 та від 16.05.2018 щодо реєстрації права власності і реєстрації знищення домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 248-249, т.2).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Батманової В.В. від 02 серпня 2021 року клопотання представника відповідача про витребування доказів було задоволено та було витребувано у Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради інформацією про власність згідно матеріалів інвентаризаційної справи та копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, розташованих за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 42-43, т.3).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2022 року клопотання представника відповідача про призначення експертизи було задоволено та по справі призначено будівельно-технічну експертизу нерухомого майна, розташованих за адресою АДРЕСА_3 , провадження по справі зупинене (а.с. 114-115, т.3).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Батманової В.В. від 24 квітня 2025 року провадження по справі було поновлено.

Ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 10 липня 2025 року було відмовоено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі (а.с. 175-176, т.3).

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначав, що за договором купівлі-продажу від 10.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Русловою Н.Б. за реєстром №7209 він придбав у приватну власність квартири АДРЕСА_2 .

08.02.2008 між позивачем ОСОБА_1 та ЗАТ «Хоум Кредит Банк» був укладений кредитний договір №10.840.08.40, за яким позивач ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в сумі 110700,00 доларів США для придбання 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 .

За договором купівлі-продажу від 08.02.2008, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кошляк Н.Є. за реєстром № 965, ОСОБА_1 придбав у особисту приватну власність 3/4 частини кв. АДРЕСА_2 . 12.03.2008 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено запис номер 19287067 про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на кв. АДРЕСА_2 загальною площею 70,9 кв.м, житловою площею 36,6 кв.м. Таким чином, позивач набув право власності на квартиру в цілому.

В подальшому на дану квартиру, як на предмет іпотеки, якою забезпечувалось кредитне зобов`язання позивача, та у зв`язку з невиконанням останнім належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором №10.840.08.40, за яким було відступлено право вимоги, було звернуто стягнення ПАТ «Платинум Банк» за відступленням права вимоги, згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2013. Проте рішення суду не було виконане, а виконавчі листи по цій справі були повернуті на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» 10.02.2016 у зв`язку з набранням 07.06.2014 чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 № 1304-VII.

Позивач зазначав, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 № 1304-VII встановлена заборона звернення стягнення на належну йому на праві власності кв. АДРЕСА_2 загальною площею 70,9 кв.м. як таку, що є його єдиним житловим нерухомим майном, та має загальну площу 70,9 метрів.

18.07.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ТОВ «Аста» - Биструшкіної А.Р. (діє за довіреністю від 31.12.2018 а.с. 126, т.1), в якому представник відповідача заперечувала проти позовних вимог з огляду на недоведеність позивачем того факту, що двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 є його єдиним майном, і він не має у власності іншого нерухомого житлового майна. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав вбачається, що особа на ім`я ОСОБА_1 зареєстрована власником домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_3 . Крім того, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до ст.ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку". Реєстрація права власності на предмет іпотеки за відповідачем здійснена за згодою позивача, що висловлена у договорі іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Представник відповідача посилалася на різні підходи щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у разі звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), що викликало необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці розгляду подібних спорів Верховним Судом (а.с. 120-125, т.1).

18.08.2019 до суду надійшли пиcьмові пояснення від приватного нотаріуса ДМНО Лещенко О.В., в яких приватний нотаріус зазначила, що державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру було здійснено нею згідно ст.58 Закону України «Про іпотеку», ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також заява про розгляд справи за її відсутності (а.с. 155-156, т.1).

В судовому засіданні позивач підтримав свій позов в повному обсязі.

Представник відповідача підтримав раніше поданий відзив та свої додаткові заперечення, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

08.02.2008. між ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , серія ВКЕ №747259, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кошляк Н.Е., з реєстрацією права власності в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 12.03.2008 (а.с. 24-25, т.1).

08.02.2008 між ЗАТ «Хоум Кредит Банк», правонаступником усіх прав і обов`язків ЗАТ «Агробанк», та фізичною особою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 10.840.08.40., згідно з яким ОСОБА_1 отримав цільовий кредит на придбання нерухомого майна в розмірі 110700,00 доларів США строком до 07.02.2038 (а.с.26-28, т.1), та іпотечний договір № 10.840.08.40.1, серія та номер: р.№973, виданий 08.02.2008, видавник: приватний нотаріус ДМНО Кошляк Н.Е., за яким ОСОБА_1 на забезпечення вимог іпотекодержателя, що випливають з вказаного вище кредитного договору, передав ЗАТ «Хоум Кредит Банк» квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 29-31, т.1).

28.03.2011 між ПАТ «Хоум Кредит Банк» та ПАТ «Платинум Банк» було укладено договір відступлення права вимоги № 20110328-Г, відповідно до умов якого ПАТ «Хоум Кредит Банк» відступив ПАТ «Платинум Банк» всі свої права вимоги за кредитними договорами згідно переліку, наведеному у додатку № 1 до договору. Також 28.03.2011 між ПАТ «Хоум Кредит Банк» та ПАТ «Платинум Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, вказаними у Додатку № 1 до вказаного договору, зокрема, права вимоги за іпотечним договором № 10.840.08.40.1 від 08.02.2008.

В порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 не повертав кредит у строки, зазначені в кредитному договорі та додатковій угоді № 1, а також не сплачував відсотки за користування кредитом, у зв`язку з чим ПАТ «Платинум Банк» звернувся до суду.

20.03.2012 ОСОБА_1 під підпис особисто було отримано листа ПАТ «Платинум Банк» від 13.03.2012 вих.№60-15/5829 з вимогою протягом 30 днів з дня отримання даної вимоги погасити загальну суму заборгованості за кредитним договором у сумі 153 582,32 дол.США, а також штрафні санкції (а.с.142,т.1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2013 у справі №412/15902/2012 (під головуванням судді Демидової С.О.) було задоволено позовну заяву ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_1 , та стягнуто з останнього в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Платинум Банк» за договором №10.840.08.40 від 08.02.2008 в сумі 2223176 грн. 39 коп., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , шляхом реалізації з публічних торгів (а.с. 32-35, т.1).

17.09.2013 було відкрито виконавче провадження ВП №39816946 по виконанню рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2018 у справі №412/15902/2012 за заявою ТОВ «Аста» було замінено сторону виконавчого провадження стягувача по цивільній справі №412/15902/2012 за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_3 (а.с.43-44, т.1). Станом на 10.04.2019 дане виконавче провадження перебуває в стадії завершення (а.с. 37-39, т.1).

26.12.2017 між ПАТ «Платинум Банк» та переможцем електронних торгів ТОВ «Аста» було укладено Договір № 15-к про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, згідно з яким відступлені права вимоги за Кредитним договором №10.840.08.40 від 08.02.2008, укладеного між ЗАТ «Хоум Кредит Банк» та ОСОБА_1 , права вимоги за договором поруки №10.840.08.40.1 від 08.02.2008, укладеного між ЗАТ «Хоум Кредит Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; а також Договір №15-і про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги банком ТОВ «Аста» прав вимоги згідно Іпотечного договору № 10.840.08.40.1 від 08.02.2008, укладеного між ЗАТ «Хоум Кредит Банк» та ОСОБА_1 .

Згідно Додатку №1 до Договору №15-к про відступлення (купівлю-продажу) прав вимоги від 26.12.2017 позивач ТОВ «Аста» набув право вимоги до відповідача на загальну балансову суму заборгованості на день підписання договору 247418,10 доларів США, що складається з суми заборгованості за кредитом 107907,00 доларів США, та суми заборгованості за нарахованими процентами, за відсотками 13 510,80 доларів США.

Таким чином, ТОВ «Аста» набуло прав кредитора (стягувача) до ОСОБА_5 на підставі кредитного договору, договору поруки та іпотечного договору від 08.02.2008.

Листом вих.№10/10736-Л від 26.12.2017 ПАТ «Платинум Банк» було повідомлено ОСОБА_1 про відступлення банком прав вимоги за кредитним, іпотечним та договором поруки новому кредитору ТОВ «Аста», з повідомленням реквізитів ТОВ «Аста» для здійснення усіх платежів за кредитним договором №10.840.08.40 від 08.02.2008 (а.с. 40,т.1).

30.07.2018 приватним нотаріусом ДМНО Лещенко О.В. було проведено державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 за ТОВ «Аста».

Також з наданих сторонами та отриманих судом доказів встановлено, що позивач ОСОБА_1 дійсно був власником також домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 , яке він набув на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.09.2007 внаслідок визнання дійсним договору купівлі-продажу (а.с. 218-219, т.1).

Згідно Акту про знесення домоволодіння по АДРЕСА_3 від 27.08.2008 фахівцем КП «ДМБТІ» ДОР Єременко Ю.С. згідно замовлення №1/3865 було проведено обстеження домоволодіння, та на момент виходу встановлено, що житловий будинок літ. А-1 із прибудовою літ а-1 знесені (а.с. 136, т.1).

При цьому, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на домоволодіння по АДРЕСА_3 було зареєстроване 22.01.2018, а 16.05.2018 було проведено реєстрацію знищення об`єкта нерухомого майна (а.с. 137-139, т.1).

Згідно ч.1,3 ст. 626, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п.3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно п.1. ч. 1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями статті 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У відповідності до положень ст.527 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Відповідно до статті 1 цього Закону України «Про іпотеку» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предмет іпотеки, згідно із статтею 5 Законом України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Стаття 33 цього Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України«Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону України «Про іпотеку»(у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку»її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Як було установлено, позивач отримав вимогу кредитора про сплату боргу за договором від 08 лютого 2008 року та його попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог.

При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Кредитний договір є споживчим і спору з цього приводу немає.

Отже, у приватного нотаріуса ДМНО Лещенко О. В. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказаний житловий будинок за ТОВ «Аста».

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19; від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

ТОВ «Аста» посилалося на те, що у власності позивача станом на 07 червня 2014 року і 30 липня 2018 року, крім спірної іпотечної квратири, належала інша нерухомість і спірна квартира не була його єдиним житлом.

Так, ОСОБА_1 був власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , яке він набув на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2007 року внаслідок визнання дійсним договору купівлі-продажу.

Згідно з Актом про знесення домоволодіння по АДРЕСА_3 від 27 серпня 2008 року фахівцем комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради згідно замовлення №1/3865 було проведено обстеження домоволодіння та на момент виходу встановлено, що житловий будинок літ. А-1 із прибудовою літ а-1 знесені.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджено, що право власності на домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_3 , було зареєстроване 22 січня 2018 року, а 16 травня 2018 року було проведено реєстрацію знищення об`єкта нерухомого майна.

Також відповідно до висоновку № 4758-22 за результатами проведення комплексної судової будівель-технічної експертизи було встановлено, що за результатами обстеження за адресою АДРЕСА_3 повністю відсутні будівлі та споруди та зазначено, що їх знищення могло відбуватися саме у період 2007-2008 роки (а.с.121-138 т.3).

Отже відповідачем, на думку суду, було порушено Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки позивач не мав іншого житла та спірна квартира була єдиним його житлом.

Проаналізувавши зміст умов укладених позивачем кредитного та іпотечного договорів, суд дійшов до висновку, що вказані договори містять всі істотні умови кредитування, в тому числі забезпечення основного кредитного зобов`язання ОСОБА_1 іпотекою за рахунок нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 .

Підписуючи іпотечний договір, позивач, як іпотекодавець, за власним волевиявленням надав згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя у спосіб, передбачений законом. У разі незгоди позивача з умовами іпотечного договору позивач мав можливість звернутися до банку та до відповідача, як правонаступника, за будь-якими роз`ясненнями, пропозиціями щодо внесення змін до іпотечного договору.

Між тим вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджуються на примусову реалізацію майна.

Разом з цим з`ясовано та не заперечувалось сторонами, що у період з 29.01.2020 (з дати ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції у цій справі справі) і до моменту знесення будинку АДРЕСА_5 23.12.2020 не існувало жодних обмежень права власності для відповідача щодо квартири АДРЕСА_6 у зазначеному будинку, в тому числі, розпорядження шляхом її знищення з подальшим внесенням відповідної інформації до державного реєстру.

На даний час, квартира АДРЕСА_6 не існує в натурі, так як будинок, в якому вона знаходилась, знесено. Відповідно до ст.181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 ЦК України, державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 ЦК України, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», розділ Державного реєстру прав та реєстраційна`справа закриваються в разі знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості.

Разом із цим, відповідно до усталеної практики Верховного Суду, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є, передусім, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (Постанова Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18).

У разі знищення майна, права на яке підлягає державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру (частина друга статті 349 ЦК України). Тобто припинення права власності на таке майно пов`язувалось з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення цього органу про виключення знищеної речі з державного реєстру. З моменту внесення відповідних змін до реєстру припиняється право на це майно.

При цьому, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 17.01.2019 (справа № 708/254/18), умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Вказані умови були дотримані відповідачем, у зв`язку з чим відомості про об`єкт нерухомого майна, про поновлення яких просить позивач, не можуть існувати самостійно без існування відповідного об`єкта нерухомого майна.

Передумовою для відображення відомостей про право власності на об`єкт нерухомого майна обов`язково є наявність такого майна та права на нього. Внаслідок знищення квартири предмет позову в даній справі перестав існувати, так як відповідний запис в державному реєстрі є лише формою засвідчення державою відповідного права і не може бути поновлений за фізичної відсутності майна.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження №61- 12101св23)).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16- ц (пункт 7.23).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (провадження № 14-72 цс 21, пункт 8.46), від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 127).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження№ 61-12524сво21).

Відповідно до постанови КГС ВС від 27.06.2018 у справі № 925/797/17, суттю державної реєстрації прав є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Тобто, державна реєстрація є вторинною і похідною від самого права власності на об`єкт. У випадку, коли об`єкт права власності не існує в натурі, особа не може мати право власності на такий об`єкт. З цього випливає, що державна реєстрація такого права без наявності самого права власності також неможлива.

Зважаючи на викладене, той факт, що позивачем не було подано заяву про уточнення позовних вимог після повернення справи з Верховного Суду на новий судовий розгляд, спосіб захисту, обраний позивачем у даній справі є неефективним та неналежним, так як у випадку задоволення позовних вимог, це не призведе до реального відновлення права власності на квартиру, яка наразі не існує, а отже у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати позивача у цій справі відносяться на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аста», третя особа: приватний нотаріус ДМНО Лещенко Ольга Володимирівна про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування реєстраційного запису про право власності та поновлення відомостей у державних реєстрах речових прав на нерухоме майно.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя : В.В. Батманова