Житомирський апеляційний суд
Справа 293/1488/24
13 жовтня 2025 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Житомирського апеляційного суду в складі:
головуючого Павицької Т.М.,
суддів Шевчук А.М., Григорусь Н.Й.
розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі заяву представника ОСОБА_1 Божок Романа Олексійовича та клопотання ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі №293/1488/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Черняхівської селищної ради Житомирського району Житомирської області про позбавлення батьківських прав,
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виховання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2025 року змінено, доповнено абзацом третім наступного змісту: «Контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 покласти на виконавчий комітет Черняхівської селищної ради Житомирської області, як орган опіки та піклування». В решті рішення суду залишено без змін.

30 травня 2025 року на електронну адресу суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 18 000 грн витрат на правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

Також, 18 липня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 Божок Р.О. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, у якій просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу надану в суді першої інстанції в сумі 20 000 грн., в суді апеляційної інстанції в сумі 20 000 грн та стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 6056 грн.

Розглянувши заяви по суті, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а заява представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Порядок та підстави ухвалення додаткового рішення визначені статтею 270 ЦПК України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Тобто для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, керуючись положеннями статей 124, 129 ГПК України (аналогічні положення закріплені й у статтях 134, 141 ЦПК України), кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (пункт 1.20 постанови Верховного Суду від 19 липня 2021 року у справі №910/16803/19).

У постанові від 31 липня 2024 року у справі №916/2929/22 Верховний Суд наголосив на різниці між заявою про стягнення судових витрат та заявою про намір подати докази понесення судових витрат, про яку йдеться у частині 8 статті 129 ГПК України (аналогічна норма міститься у частині 8 статті 141 ЦПК України). У вказаній нормі йдеться не про заяву про стягнення витрат, а саме про те, що розмір цих витрат встановлюється на підставі доказів, поданих або до закінчення судових дебатів у справі, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Тому, ключовим є те, коли саме особа, яка має намір стягнути судові витрати, подала до суду докази та які дії для цього вчинила.

Таким чином, наведені процесуальні норми вказують на те, що, при поданні доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, мають бути дотримані наступні дві умови:

- докази повинні бути подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду;

- до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила заяву про те, що такі докази будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (постанови Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі №921/221/21, від 31 травня 2022 у справі №917/304/21, від 24 січня 2023 року у справі №922/4022/20).

З урахуванням принципу правової визначеності заявою про розподіл витрат на правову допомогу в розумінні частини восьмої статті 141 та частини першої статті 246 ЦПК України є усне чи письмове клопотання сторони до закінчення судових дебатів у справі про розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу з доказами на їх підтвердження або із заявою про намір подати докази на підтвердження цих витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Протилежне тлумачення розумінні частини восьмої статті 141 та частини першої статті 246 ЦПК України суперечить принципу правової визначеності та посягає на гарантоване державою верховенство права.

Відповідне тлумачення надано у постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі №401/1086/23, провадження №61-4103св24.

Не заявлення до ухвалення судового рішення про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу та про подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі №910/216/23.

Встановлено, що у відзиві на апеляційну скаргу від 30.05.2025 ОСОБА_2 заявив клопотання про стягнення з ОСОБА_1 18 000 грн витрат на правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

09 липня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 надійшла заява про розподіл судових витрат понесених у зв`язку з розглядом справи, у якій вказав попередній розмір витрат на правничу допомогу та про подання доказів на підтвердження понесених витрат протягом 5 днів після ухвалення рішення суду.

Постанова Житомирського апеляційного суду ухвалена 14 липня 2025 року.

18 липня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 Божок Р.О. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, у якій просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу надану в суді першої інстанції в сумі 20 000 грн., в суді апеляційної інстанції в сумі 20 000 грн та стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 6056 грн.

Відтак, клопотання ОСОБА_2 та заява представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 подані у визначений законом строк і не порушено порядок визначений ст. 141 ЦПК України.

Щодо клопотання ОСОБА_2 .

Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19) та від 30 вересня 2020 року в справі №201/14495/16-ц (провадження №61-22962св19) викладено правовий висновок про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява №58442/00, зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути не тільки доведений та документально обґрунтований, але й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 до відзиву надано: копію договору про надання правничої допомоги №05/1124-1 від 05.11.2024, укладеним між Адвокатським об`єднанням «Адвокатпроффі» та ОСОБА_2 , копію додаткової угоди №1 до договору про надання правничої допомоги від 05.11.2024, копію рахунку-фактури №СФ-0000042 від 23.05.2025, копію акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 29.05.2025.

Також, до клопотання додано докази надсилання сторонам по справі відзиву, у якому заявлено клопотання щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до п. 4.1 договору за надання правничої допомоги клієнт зобов`язується виплати адвокатському об`єднанню у касу чи на розрахунковий рахунок гонорар у розмірі, визначеному додатковою угодою №1 до нього, яка є невід`ємною частиною договору.

Згідно додаткової угоди №1 до договору про надання правничої допомоги від 05.11.2024 сторони встановили вартість послуг (гонорар) адвоката за правничу допомогу надану у суді апеляційної інстанції 18 000 грн., які клієнт оплачує частинами чи одноразово не пізніше, як через 8 місяців після винесення рішення судом апеляційної інстанції. Також, сторони визначили, що година роботи адвоката за складання документів становить 1500 грн.

Відповідно до рахунку-фактури №СФ-0000042 від 23.05.2025 вартість робіт адвоката складає 18 000 грн.

Згідно акту №ОУ-0000019 здачі-приймання робіт (надання послуг) ОСОБА_2 надано наступні послуги: супровід справи в суді апеляційної інстанції, ознайомлення з матеріалами апеляційної скарги, складання відзиву на апеляційну скаргу та клопотання про виклик свідків. Загальна вартість робіт (послуг) складає 18 000 грн.

Колегія суддів погоджується з тим, що загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 в сумі 18 000 грн підтверджений належними та допустимими доказами.

Разом з тим, розподіляючи витрати, які відповідач поніс на професійну правничу допомогу, колегія суддів зауважує на те, що наявний в матеріалах справи акт здачі-приймання робіт №ОУ-0000019 від 29.05.2025, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у визначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц та від 06 листопада 2020 року у справі №760/11145/18 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Аналогічні висновки викладені й у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі №456/456/20, від 01 листопада 2022 року у справі №757/24445/21-ц.

З урахуванням складності даної справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, колегія суддів вважає, що зазначені ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу є завищеними, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Таким чином, оцінивши подані ОСОБА_2 докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, виходячи із принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, колегія суддів вважає за можливе стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 3000 грн.

Щодо заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 .

Встановлено, що рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виховання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2025 року змінено, доповнено абзацом третім наступного змісту: «Контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 покласти на виконавчий комітет Черняхівської селищної ради Житомирської області, як орган опіки та піклування». В решті рішення суду залишено без змін.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, керуючись приписами ч. 2 ст. 141 ЦПК України та беручи до уваги, те що постановою Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2025 року відмовлено у задоволенні позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , а лише доповнено рішення абзацом про покладення на орган опіки та піклування контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дітей, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність поданої заяви про ухвалення додаткового рішення та відсутність підстав для її задоволення.

Також, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення позову та апеляційної скарги щодо позбавлення батьківських прав без змін, а лише дійшов висновку про доповнення його абзацом про покладення на орган опіки та піклування контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дітей, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат (судового збору) не здійснюється, про що зазначено в постанові Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2025 року.

Керуючись статтями 133, 137, 141, 246, 270, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення - відмовити.

Клопотання ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

Додаткова постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді