ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 жовтня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/218/25

Головуючий у першій інстанції Лобода Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1272/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області у складі судді Лободи Н.В. від 19 травня 2025 року, місце ухвалення рішення м. Бахмач, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що згідно із договором позики від 16.12.2021 року, він надав відповідачу грошові кошти в сумі 217 568 грн., що є еквівалентом 8 000 доларів США (за комерційним курсом на 16.12.2021 року), а відповідач зобов`язався повернути позивачу таку ж суму одним платежем у строк до 31.12.2024 року. Позивач зазначав, що у обумовлений даним договором строк, та після його спливу вказані кошти від відповідача він не отримував. Після настання граничного строку повернення коштів, у зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язань за договором позики, 14.01.2025 року позивач направив на адресу відповідача претензію, якою було пред`явлено вимогу у строк протягом 5 днів, з моменту отримання претензії, оплатити заборгованість у сумі 8 000 доларів США за офіційним курсом НБУ долару США до гривні, станом на дату виплати боргу перед позивачем за договором позики грошових коштів від 16.12.2021 року. Позивач стверджував, що дане відправлення повернулось не врученим, у зв`язку із відсутністю адресата за казаною адресою. За даних обставин, враховуючи, що спосіб досудового врегулювання спору не виявився успішним, позивач звернувся до суду для ефективного захисту своїх порушених майнових прав та інтересів. Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11.09.2024 року у справі № 500/5194/16-ц, позивач вважає належним способом захисту його прав примусове стягнення з відповідача грошових коштів у еквівалентному розмірі 8 000 доларів США, які утворились, як заборгованість за договором позики. За даних обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 8 000 доларів США на свою користь за договором позики грошових коштів від 16.12.2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловол С.М., зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за №1416. Позивач також ставив питання про розподіл судових витрат між сторонами, та просив стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати, визначивши їх орієнтовний розмір у сумі 43 353 грн. 60 коп., з яких: 3 353 грн. 60 коп. - витрати по сплаті судового збору, 40 000 грн. - витрати на професійну правничу допомогу.

В подальшому, позивачем було подано до суду відповідь на відзив відповідача, в якому позивач зазначив, що після відкриття провадження між сторонами було узгоджено суму боргу у розмірі 3 150 доларів США, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 зменшив вимоги заявленого позову та остаточно просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики грошових коштів від 16.12.2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловол С.М., зареєстрованим в реєстрі за №1416, у розмірі 3 150 доларів США, також просив відшкодувати понесені судові витрати у справі.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.05.2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено. Судом стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики грошових коштів від 16.12.2021 року несплачену частину боргу в сумі 3 150 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування судового збору 1 307 грн. 20 коп. та 4 000 грн., в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.05.2025 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 вказують, що рішення суду першої інстанції від 19.05.2025 року є необґрунтованим, у зв`язку із неповним з`ясуванням судом обставин, які мають значення для справи, недоведеністю обставин, які мають значення для справи, і які суд вважав встановленими, має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. За доводами апелянта, задовольняючи позов, суд першої інстанції послався на ту обставину, що відповідач отримав у позику від позивача грошові кошти, та зобов`язався їх повернути до 31.12.2024 року, проте, на день розгляду справи, відповідач не повернув позивачу позичені кошти повністю, і доказів підтвердження повного виконання взятих на себе відповідачем зобов`язань, суду не надав. Разом з тим, відповідач зазначав, що повністю погасив позику, та на підтвердження вказаного, надав виписки по банківському рахунку. Апелянт стверджує, що ним було перераховано кошти позивачу на банківські картки, номери яких надавав ОСОБА_1 . Вказані обставини позивач не визнав, тобто, діяв недобросовісно. Апелянт звертає увагу, що за договором позики грошових коштів від 16.12.2021 року, він отримав від ОСОБА_1 та зобов`язався повернути йому грошові кошти в сумі 217 568 грн. Тобто, позика була отримана у національній валюті, а отже, і повернення грошових коштів мало відбуватися у національній валюті. При цьому, у позовній заяві позивач просить стягнути суму позики в доларах США, що не відповідає умовам укладеного між сторонами спору договору від 16.12.2021 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.05.2025 року, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 19.05.2025 року. Також позивач у поданому відзиві на апеляційну скаргу просить стягнути із відповідача ОСОБА_2 на свою користь 15 000 грн., в рахунок відшкодування понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, та надає письмові докази понесення даних судових витрат.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Свінцов С.В. просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.05.2025 року, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 19.05.2025 року, а також стягнути з відповідача на користь позивача 15 000 грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 16.12.2021 року між сторонами даного спору було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловол С.М., згідно з яким, позикодавець ОСОБА_1 передав у власність позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 217 568 грн., що є еквівалентом в розмірі 8 000 доларів США (за комерційним курсом на 16.12.2021 року), а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму у строк до 31.12.2024 року (а.с.16-17, 99). Виходячи із п.2 вищевказаного договору, грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору.

14.01.2025 року представником позивача на адресу відповідача була направлена претензія №14-01/25, з вимогою у строк протягом 5 днів, з моменту її отримання, сплатити заборгованість в сумі 8 000 доларів США (а.с.18-23).

Як вбачається із виписки з банківського рахунку, з картки НОМЕР_1 на рахунок ОСОБА_1 22.07.2023 року було перераховано 10 050 грн. та 21.08.2024 року - 20 000 грн. (а.с.59-60).

Із роздруківки листування у мережі Телеграм, яка надана суду представником відповідача, і датована 5 лютого (а.с.61-61,зворот), вбачається, що ОСОБА_1 на питання співрозмовника про залишок боргу, переслав повідомлення ОСОБА_3 , з умовами досудового врегулювання; вказавши, що залишок становить 3 150 доларів і надав розрахунковий рахунок.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 19.05.2025 року, задовольняючи вимоги позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції вважав доведеним факт одержання відповідачем позики від позивача, що підтверджується нотаріально посвідченим договором позики грошових коштів від 16.12.2021 року. При цьому, вимог про визнання недійсним вказаного договору, у тому числі, і з підстав вчинення насильства, погроз, обману, внаслідок помилки, чи з будь-яких інших підстав, відповідач до позивача не пред`являв. З урахуванням положень статей: 526, 530, 1049 ЦК України, суд першої інстанції зазначив, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти, позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто, таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Таким чином, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч.1 статті 1046 ЦК України, а також ч.1 статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Судом першої інстанції враховано висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц, від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц. Судом першої інстанції встановлено, що відповідач отримав у позику від позивача грошові кошти, які зобов`язався повернути до 31.12.2024 року, проте, на день розгляду справи позичені кошти повністю не повернув, і доказів на підтвердження повного виконання взятих на себе зобов`язань, суду не надав. При цьому, виходячи із встановлених судом обставин справи, сума боргу, яка не повернута відповідачем, і яку позивач просить стягнути у судовому порядку, становить 3 150 доларів США. За вищевказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позову ОСОБА_1 . У зв`язку із задоволенням позову, з урахуванням зменшення позивачем суми боргу, яку позивач просив остаточно стягнути із відповідача - 3 150 доларів США, що на дату розгляду справи еквівалентно 130 719 грн. 65 коп., у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, суд першої інстанції зазначив, що підлягає відшкодуванню на користь позивача, в рахунок сплаченого судового збору, 1 307 грн. 20 коп. Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат позивача на правничу допомогу, враховуючи критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката та конкретні обставини справи, приймаючи до уваги, що справа не є складною, і збір та аналіз доказів для підготовки, складання позовної заяви та ознайомлення із суттю правових питань, у даному випадку, не вимагає значного часу, оскільки судова практика щодо стягнення заборгованості за договорами позики є усталеною, враховуючи обсяг позовної заяви, який із додатками становить 31 аркуш, приймаючи до уваги відповідне клопотання відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення судових витрат позивача на правничу допомогу, які підлягають стягненню із відповідача, до 4 000 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 відносно того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 19.05.2025 року є необґрунтованим, у зв`язку із неповним з`ясуванням судом обставин, які мають значення для справи, та недоведеністю обставин, які мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушенням судом першої інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції від 19.05.2025 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що задовольняючи позов, суд першої інстанції послався на ту обставину, що відповідач отримав у позику від позивача грошові кошти, та зобов`язався їх повернути до 31.12.2024 року, проте, на день розгляду справи, відповідач не повернув позивачу позичені кошти повністю, і доказів підтвердження повного виконання взятих на себе відповідачем зобов`язань, суду не надав. Разом з тим, відповідач зазначав, що повністю погасив позику, та на підтвердження вказаного, надав виписки по банківському рахунку. Апелянт стверджує, що ним було перераховано кошти позивачу на банківські картки, номери яких надавав ОСОБА_1 . Вказані обставини позивач не визнав, тобто, діяв недобросовісно. Апелянт звертає увагу, що за договором позики грошових коштів від 16.12.2021 року, він отримав від ОСОБА_1 та зобов`язався повернути йому грошові кошти в сумі 217 568 грн. Тобто, позика була отримана у національній валюті, а отже, і повернення грошових коштів мало відбуватися у національній валюті. При цьому, у позовній заяві позивач просить стягнути суму позики в доларах США, що не відповідає умовам укладеного між сторонами спору договору від 16.12.2021 року.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані вище доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 19.05.2025 року, виходячи із наступного.

Відповідно до приписів ч.1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ч.1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правилами ч.1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.1 статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Приписами ч.1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, провадження №14-53цс21, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання:

…Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16) .

Проаналізувавши у повній мірі приписи норм Закону, які регламентують спірні правовідносини та вивчивши обставини даної справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 16.12.2021 року між сторонами даного спору було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловол С.М., згідно з яким, позикодавець ОСОБА_1 передав у власність позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 217 568 грн., що є еквівалентом в розмірі 8 000 доларів США (за комерційним курсом на 16.12.2021 року), а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму у строк до 31.12.2024 року (а.с.16-17, 99). Виходячи із п.2 вищевказаного договору, грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору.

Необхідно зазначити, що вказані положення договору позики в повній мірі відповідають положенням статті 533 ЦК України.

14.01.2025 року представником позивача на адресу відповідача була направлена претензія №14-01/25, з вимогою у строк протягом 5 днів, з моменту її отримання, сплатити заборгованість в сумі 8 000 доларів США (а.с.18-23).

Як вбачається із виписки з банківського рахунку, з картки НОМЕР_1 на рахунок ОСОБА_1 22.07.2023 року було перераховано 10 050 грн. та 21.08.2024 року - 20 000 грн. (а.с.59-60). Із роздруківки листування у мережі Телеграм, яка надана суду представником відповідача, і датована 5 лютого (а.с.61-61,зворот), вбачається, що ОСОБА_1 на питання співрозмовника про залишок боргу, переслав повідомлення ОСОБА_3 , з умовами досудового врегулювання; вказавши, що залишок становить 3 150 доларів і надав розрахунковий рахунок.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 19.05.2025 року відносно того, що відповідачем ОСОБА_2 не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні положень статей: 77, 80 ЦПК України, на підтвердження його доводів відносно повного виконання зобов`язань за договором позики від 16.12.2021 року, та повернення боргу в узгодженому сторонами даного договору розмірі.

Необхідно зазначити, що стягнення заборгованості за договором у судовому рішенні підтверджує наявність між сторонами невиконаного зобов`язання та обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора, в межах процедури виконання судового рішення (виконавчого провадження). Формулюючи висновок щодо застосування ч.2 статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 року у справі №500/5194/16, провадження №14-81цс24, констатувала, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що жодних заперечень щодо валюти повернення боргу відповідач в ході розгляду даної справи судом першої інстанції не заявляв.

Враховуючи викладене вище, задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову, узгоджується із приписами ч.2 статті 533 ЦК України.

Згідно висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №761/12665/14, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника. Водночас, при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення, в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним/приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 19.05.2025 року про задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. Оскільки вказаний висновок суду першої інстанції узгоджується із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та із вищезазначеними приписами норм Закону, які регламентують спірні правовідносини.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.05.2025 року, залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.05.2025 року, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 19.05.2025 року. Також позивач у поданому відзиві на апеляційну скаргу просить стягнути із відповідача ОСОБА_2 на свою користь 15 000 грн., в рахунок відшкодування понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, та надає письмові докази понесення даних судових витрат. Стороною позивача також надано докази направлення відзиву на апеляційну скаргу, із доданими до нього документами, відповідачу ОСОБА_2 (а.с.149).

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2)необхідність; 3)розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до пунктів: 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч.3 статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей: 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі, і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, Законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін, без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказаний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №750/2055/20, провадження №14-16723св20.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п.268).

Як вбачається із матеріалів справи, інтереси позивача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанцій представляв адвокат Свінцов С.В., на підставі: ордера на надання правничої допомоги від 16.07.2025 року, серії АА № 1605758 (а.с.148), свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с.148, зворот), договору про надання правової допомоги №09-01/25 від 09.01.2025 та додатку №2 від 16.07.2025 року до даного договору (а.с.147), у якому встановлено суму вартості послуг - 15 000 грн. за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції у даній цивільній справі. Позивачем також надано платіжну інструкцію від 16.07.2025 року про сплату ОСОБА_1 15 000 грн., за договором від 09.01.2025 року (а.с.147, зворот), а також докази направлення відзиву на апеляційну скаргу, із доданими до нього документами, відповідачу ОСОБА_2 (а.с.149).

З даного приводу необхідно зазначити, що склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, які мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Суд, вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений ч.8 статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.

Визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується із приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.

У постановах Верховного Суду від: 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 зауважено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду вказувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Так, в п.1 Додатку № 2 до договору № 09-01/25 від 09.01.2025 року про надання правової допомоги від 16.07.2025 року (а.с.147), сторони погодили, що виконавець зобов`язується за допомогою адвокатів та представників за довірністю надавати замовнику правову допомогу в обсязі, що передбачений договором, під час розгляду справи №728/218/25 в Чернігівському апеляційному суді, зокрема: ознайомлюватися із матеріалами судової справи; здійснити аналіз матеріалів справи на предмет перспективності; готувати та направляти до юридичних, фізичних осіб, органів державної влади заяви з метою отримання інформації та необхідних доказів для справи; брати участь у судових засіданнях; здійснювати підготовку та подавати процесуальні документи (заяви, клопотання, заперечення тощо) позивача у справі; отримувати судові рішення у справі.

В ході апеляційного розгляду даної цивільної справи представником позивача - адвокатом Свінцовим С.В. було подано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу на 7 сторінках (а.с.140-143), клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.150-151), також представник позивача - адвокат Свінцов С.В. приймав участь у судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, з використанням власних технічних засобів 06.10.2025 року з 14:11 год. до 14:55 год.

За наведених вище обставин, із врахуванням наданих стороною позивача доказів щодо понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, фактичного обсягу наданих адвокатом послуг, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) грн., в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. При визначенні вказаного розміру відшкодування понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд приймає до уваги засади виваженості, розумності, співмірності та справедливості.

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19 травня 2025 року, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 08.10.2025 року.

Головуючий: Судді: