Справа № 487/3276/20
Провадження № 2/487/23/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2025 року Заводський районний суд м. Миколаєва ускладі:головуючого судді Нікітіна Д.Г.,за участю секретаря судового засідання Марченко О.С., прокурора Ібрагімової А.О., Грумінської Д.О., Жимилінської С.С..,представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Колесникова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок та знесення житлового будинку,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва від 25.09.2015 №44496409 про право власності ОСОБА_1 на житловий будинок (літера А-1) з басейном №3, загальною площею 237,4 кв. м, житловою 85,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , державна реєстрація якого вчинена 25.09.2015 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (запис №5169902); ОСОБА_1 усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою водного фонду площею 0,830 га з кадастровим номером :12:001:0020 шляхом знесення житлового будинку загальною площею 237,4 кв. м, житловою 85,4кв. м (літера А-1), та басейну АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідача на користь Миколаївської місцевої прокуратури №1 сплачений судовий збір за подачу позову.

Позов мотивований тим, що пунктами 45 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,830га, за рахунок земель ТОВ "Миколаївбудпроект", з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 27.11.2009 отримано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140143 з кадастровим номером :12:001:0020.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого 27.08.2012 за №916, ОСОБА_2 продала вищевказану земельну ділянку ОСОБА_1 , про що на державному акті зроблено запис про перехід права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 .

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14.03.2017 у справі №487/10134/14-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 09.10.2019, задоволено позов Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту та повернення територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради спірної земельної ділянки шляхом її витребування у ОСОБА_1 ,

Зокрема рішенням суду апеляційної інстанції визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 830 кв.м з кадастровим номером :12:001:0020 по АДРЕСА_1 , визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140143 від 27.11.2009, з записом про перехід права власності ОСОБА_1 та зобов`язано останню повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 830 кв.м, по АДРЕСА_1 .

14.02.2013 ОСОБА_1 зареєструвала в Інспекції ДАБК у Миколаївській області повідомлення №МК 00 про початок виконання будівельних робіт на об`єкті "Будівництво житлового будинку" за адресою: АДРЕСА_1 ", а 10.08.2015 - декларацію №МК 87 про готовність даного об`єкту до експлуатації.

Згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно 25.09.2015 ОСОБА_4 за №4449609 зареєстровано право власності на житловий будинок з описом: загальна площа 237,4 кв. м, житлова площа 85.4 кв. м; житловий будинок "А-1", басейн №3, адреса: АДРЕСА_1 . Місцем розташування зазначеного будинку вказано земельну ділянку площею 0,830 га з кадастровим номером :12:001:0020.

Прокурор заначає, що будівництво ОСОБА_1 такого об`єкта та оформлення права власності на нього порушують вимоги законодавства з питань захисту та збереження прибережних захисних смуг водних об`єктів (чч. 1, 2 ст. 61 ЗК України, ст. 90 ВК України), та суперечить вимогам містобудівного законодавства, зокрема Генеральному плану міста Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 №35/18, відповідно до якого земельна ділянка, на якій ОСОБА_1 побудувала спірний житловий будинок, є територією зелених насаджень загального користування, та Правилам використання та забудови території міста Миколаєва, затвердженим рішенням Миколаївської міської ради №15/41 від 17.10.2003, згідно з якими зазначена земельна ділянка належить до перспективної зони ландшафтно-рекреаційного загальноміського значення, ДБН 360-92, Державним санітарними правилам планування та забудови населених пунтків №173 від 19.06.1996.

Крім того, на думку прокурора, оформлення відповідачкою права власності на житловий будинок відбувалось на підставі зловживання нею своїми цивільними правами, оскільки як відповідач у справі №487/10134/14-ц, провадження в якій відкрито 20.10.2014, вона достеменно знала про існування спору. В силу явних ознак прибережної захисної смуги Бузького лиману через близькість об`єкту будівництва до нього та з урахуванням участі у справі №487/10134/14-ц, ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, була зобов`язана утриматись від будівництва на зазначеній земельній ділянці.

Оскільки житловий будинок по АДРЕСА_1 побудований з порушенням законодавства та внаслідок зловживання правами, то, на думку прокурора ОСОБА_1 не набула на нього права власності у визначений законом спосіб, як того вимагає ст. 328 ЦК України.

З урахуванням положень ст. 152 ЗК України, ст. ст. 16, 391 ЦК України, прокурор вважає, що усунення перешкод Миколаївській міській раді, якій належать повноваження власника зазаначеної земельної ділянки, у користуванні земельною ділянкою водного фонду можливо шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва від 25.09.2015 №44496409 про право власності ОСОБА_1 на житловий будинок та басейн за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 237,4 кв. м та знесення житлового будинку, підпірної стіни.

Ухвалою суду від 17.06.2020 було відкрито провадження у справі і призначено підготовче засідання.

Крім того, ухвалою суду від 24.06.2020 за заявою прокурора вжито заходів забезпечення позову.

07.09.2020 від представника відповідачки адвоката Колесникова В.В. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просив відмовитив задоволені позову.

Заперечення проти позову обґрунтовані тим, що порушено предметну юрисдикцію. Оскільки спір є публічно-правовим, суд зобов`язаний закрити провадження у справі щодо вимоги про знесення житлового будинку на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

На думку представника відповідачки порушений принцип диспозитивності, оскільки міська рада (як носій права власності) не звернулась до суду з позовом, суд не має повноважень захищати її права, навіть якщо такі були порушені. Оскільки прокурор не має права подавати позови для захисту права комунальної власності (місцевих рад), цей позов держави є проявом зловживання правами, порушує зобов`язання держави забезпечувати усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, суперечить Конституції України та порушує право відповідача на справедливий суд.

Крім того, прокурор не довів, що земельна ділянка, на якій розташований будинок відповідачки, відноситься до земель водного фонду. Департамент архітектури та містобудування Миколаївської міської ради повідомив, що за детальним планом території земельна ділянка з кадастровим номером :12:001:0020 належить до території житлової садибної забудови існуючого стану з існуючою капітальною будівлею, перебуває поза межами прибережної захисної смуги, а також відповідно до проектного плану (основне креслення) М 1:2000 поза межами території пляжу.

Також, на думку представника відповідачки, прокурор обрав неналежні та неефективні способи захисту. Визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно не є способом усунення перешкод власнику земельної ділянки, а намаганням держави позбавити відповідачку права власності на житловий будинок на підставі та в порядку, які законом не передбачені. Скасування свідоцтва не призведе до припинення права власності на житловий будинок, оскільки право власності виникло не на підставі свідоцтва, а внаслідок прийняття новоствореного об`єкта до експлуатації, про що свідчить реєстрація державою декларації №МК 87 від 10.08.2015, та прийняття рішення про державну реєстрацію права власності (з відкриття розділу) від 25.09.2015. Прийняття державою до експлуатації житлового будинку та факт реєстрації державою права власності доводять виникнення у відповідачки права власності на будинок в порядку, визначеному законом.

Національний закон не дозволяє зносити житлові будинки, які були введені в експлуатацію, а обрана прокурором правова підстава (ст. 391 ЦК) не призначена для цілей позбавлення права власності. Відповідачка здійснила будівництво на земельній ділянці, яка придбана за договором купівлі-продажу, право власності на яке зареєстровано, що виключає можливість кваліфікації дій відповідача як самовільного зайняття земельної ділянки, оскільки таким визнається фактичне використання земельної ділянки за відсутності правочину. Також не існує якісного закону, який встановлює процедуру знесення житлових будинків, які не є самочинним будівництвом. Держава намагається анулювати свідоцтво про право власності та безпідставно знищити нерухоме майно, яке є житлом відповідачки, без будь-якої компенсації. Будинок, який пропонується знести, був законно створений, та починаючи з вересня 2015 року по цей час його законно займають відповідачка з членами родини.

Представник відповідачки вважає, що держава подала позов 11.06.2020 із очевидним пропуском позовної давності, через 7 років після обізнаності держави із початком будівельних робіт, 5 років після прийняття державою будинку до експлуатації та 5 років після реєстрації державою права власності.

17.09.2020 від прокурора надійшла відповідь на відзив, де прокурор спростовував заперечення відповідача та зазначив, що основною підставою знесення житлового будинку є встановлений судовими рішеннями у справі №487/10134/14-ц факт неможливості будівництва на землях водного фонду, якою є земельна ділянка з кадастровим номером :12:001:0020.

Прокурор в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні, надала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Представник Миколаївської міської ради в судовому засіданні підтримала позовні вимоги.

Представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Колесников В. В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві на позов.

Заслухавши сторони, дослідивши надані ними докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як встановлено в судовому засіданні, пунктом 45.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 830 кв. м, за рахунок земель ТОВ "Миколаївбудпроект", з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення Миколаївської міської ради ОСОБА_2 27.11.2009 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140143 з кадастровим номером :12:001:0020.

27.08.2012 року ОСОБА_2 продала земельну ділянку відповідачці ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу № 916.

14.02.2013 року ОСОБА_1 повідомила Інспекцію ДАБК в Миколаївській області про початок виконання будівельних робіт садибного (індивідуального) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

10.08.2015 року Управління ДАБІ в Миколаївській області зареєструвало декларацію під № МК87.

На садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 ТОВ «Бюро Генерального Планування» виготовлений техпаспорт.

25.09.2015 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок загальною площею 237,4 кв. м, житловою площею 85.4 кв. м, серія та номер: СТВ020009, у зв`язку з чим державним реєстратором Миколаївського міського управління юстиції Тумилович О.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності відповідачки на нерухоме майно, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було внесено запис за №444964409.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14.03.2017 у справі №487/10134/14-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 09.10.2019, задоволено позов Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту та повернення територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради спірної земельної ділянки шляхом її витребування у ОСОБА_1 ,

Зокрема рішенням суду апеляційної інстанції визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 830 кв.м з кадастровим номером :12:001:0020 по АДРЕСА_1 , визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140143 від 27.11.2009, з записом про перехід права власності ОСОБА_1 та зобов`язано останню повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 830 кв.м, по АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 09.03.2021 за Миколаївською міською радою зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: :12:001:0020 по АДРЕСА_1 . Підстава для державної реєстрації - вищезазначені рішення судів.

При розгляді цивільної справи №487/10134/14-ц встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :12:001:0020 розташована на відстані 9 м від урізу води, входить до прибережної захисної смуги Бузького лиману та належить до земель водного фонду.Крім того, згідно з Генеральним планом м. Миколаєва, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 21.11.1986 №403, і Генеральним планом м. Миколаєва, затвердженим рішенням міської ради №35/18 від 18.06.2009, земельні ділянки по АДРЕСА_1 віднесені до території спеціального призначення - зелених насаджень загального користування. Відповідно до Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 17.10.2003 №15/41, - до ландшафтно-рекреаційної зони м. Миколаєва, де заборонено будівництво.

Судами встановлено належність земельної ділянки до земель, на які поширюється чітка заборона на передання їх у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтверджувала висновки Верховного Суду України, викладені, зокрема, у постановах від 21.05.2014 у справі №6-16цс14, від 19.11.2014 року у справі №6-175цс14 і від 24.12.2014 року у справі №6?206цс14, про те, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини прямо передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України).

Тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність за наявності встановлених законом розмірів і не вказує на правомірність передання в оренду чи у власність земельної ділянки (постанови від 30.05.2018 року у справі №469/1393/16-ц, від 28.11.2018 року у справі №504/2864/13-ц (п. 44), від 12.06.2019 року у справі №487/10128/14-ц (п. 53), від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц (п. 63.2), від 07.04.2020 року у справі №372/1684/14-ц (п. 41)).

З огляду на це, суд не переоцінює докази та не встановлює інші факти, зокрема, інший режим та цільове призначення земельної ділянки ніж ті, що встановлені в рішенні по справі №487/10134/14-ц.

Встановлено, що вказана земельна ділянка не є вільною, а на ній побудовано житловий будинок, право власності на який зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_1 .

Прокурор вважає, що Миколаївська міська рада, як власник земельної ділянки, має право вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку на підставі ст. 152 Земельного кодексу України.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Так, відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) зазначено, що «98. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частини третьої статті 152 ЗК України).

99. Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)), зокрема заявити негаторний позов про демонтаж спорудженого на земельній ділянці об`єкта нерухомого майна.

104. За наявності підстав витребувати спірну земельну ділянку з незаконного володіння кінцевої набувачки суд може у цій частині вимогу, яку заявив прокурор, задовольнити. Відмова в іншій частині вимоги (про знесення спорудженого на тій ділянці об`єкта нерухомості) не перешкоджає державі після її введення у володіння спірною земельною ділянкою заявити позов про демонтаж спорудженого на ній нерухомого майна. У разі відмови у витребуванні спірної земельної ділянки, тобто неможливості введення власника у володіння нею, неможливим є його подальший судовий захист за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні цією ділянкою.

107. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що вирішення вимоги про витребування на користь власника земельної ділянки з володіння іншої особи не є вирішенням долі спорудженого на ній об`єкта нерухомості та питання про права на нього. Інакше кажучи, захист належного власникові права володіння земельною ділянкою шляхом введення останнього у володіння нею (внесення запису (відомостей) про право власності до відповідного державного реєстру) не означає, що у всіх випадках цей власник зможе надалі обґрунтувати правомірність втручання у права на повагу до житла та мирного володіння на об`єкт, споруджений на цій ділянці.

109. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову. При цьому у разі його задоволення відшкодування особі вартості майна, що підлягає демонтажу, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, добросовісності набуття права на нього, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості)."

Крім того, Верховний суд у постанові від 16.08.2023 у справі №490/6324/19 зазначив наступне: "Щодо вирішення позовних вимог про знесення житлового будинку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17 (провадження №14-91цс20) у пункті 107 звернула увагу на те, що вирішення вимоги про витребування на користь власника земельної ділянки з володіння іншої особи не є вирішенням долі спорудженого на ній об`єкта нерухомості та питання про права на нього. Інакше кажучи, захист належного власникові права володіння земельною ділянкою шляхом введення останнього у володіння нею (внесення запису (відомостей) про право власності до відповідного державного реєстру) не означає, що у всіх випадках цей власник зможе надалі обґрунтувати правомірність втручання у права на повагу до житла та мирного володіння на об`єкт, споруджений на цій ділянці.

Велика Палата Верховного Суду у цій постанові зазначила, що вирішення вимоги, зокрема, про повернення власникові земельної ділянки, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61) і від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункти 8.5, 8.18), не є вирішенням питання про право власності на житловий будинок, споруджений на частині цієї ділянки (пункт 125.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)).

Повернення власникові земельної ділянки, яка не могла передаватися у приватну власність, саме по собі не може вважатися перешкодою для використання будинку, спорудженого на частині цієї ділянки (пункт 126 зазначеної вище постанови)."

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст.1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ усправі «East/WestAllianceLimited» проти України»).

Критеріями сумісності заходу втручання у правонамирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання нанаціональному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Суд вважає, що суспільним інтересом звернення прокурора до суду з вимогою про усунення перешкод Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою водного фонду шляхом знесення житлового будинку у цій справі є відновлення законності, цільове використання земель водного фонду, щодо яких існують обмеження передачі у приватну власність для житлового будівництва, поновлення цілісності захисної прибережної смуги, відновлення вільного доступу до узбережжя Бузького лиману з метою його рекреаційного використання громадянами, до зеленої зони загального користування.

Суспільний інтерес спирається на норми закону.

Так, відповідно до ст. 13 Конституцій України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 14 Конституції України визначено, щоземля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води; природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки);штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

З системного аналізу вказаних правових норм вбачається, що водні об`єкти та землі водного фонду є національним багатством держави і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства у водних ресурсах.

Усі водні об`єкти та землі водного фонду на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони протікають, та незалежно від права власності на них, становлять єдиний водний фонд та землі водного фонду України і перебувають під охороною держави. Водні об`єкти та землі водного фонду, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на землі водного фонду здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Крім того, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України).

Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (частина перша статті 90 ВК України; абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів). У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (частина друга статті 113 ЗК України).

Отже, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, її не можна отримувати в оренду або у приватну власність для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку.

Таким чином, будівництво житлового будинку відповідачкою здійснено всупереч наведеним нормам закону.

Крім того, як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.10.2019 у справі №487/10134/14-ц, в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки, розташованої за 9 м від урізу води, як ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не могли не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки. Проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного та водоохоронного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям у власність цієї ділянки, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 могли і повинні були знати про те, що зазначена ділянка належить до земель водного фонду та знаходиться у зеленій зоні м. Миколаєва - на території зелених насаджень загального користування.

Встановивши недобросовісність ОСОБА_1 під час набуття у власність земельної ділянки, у вказаній справі було зобов`язано ОСОБА_1 повернути у власність земельну ділянку, на якій вже побудований житловий будинок. Отже, на відповідачку вже покладено відповідальність.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України», «Кривенький проти України»).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Вирішуючи питання щодо правомірності втручання у право власності, як один із основоположних чинників, суд враховує не тільки поведінку відповідачки, а й поведінку (дії і бездіяльність) органів влади.

У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).

Коли постає питання про забезпечення загальних інтересів, саме на органи державної влади покладено обов`язок діяти належним чином і з найвищою послідовністю. Крім того, держава як охоронець публічного порядку має моральний обов`язок становити собою зразок і зобов`язана піклуватися про те, щоб її органи, які відповідають за захист публічного порядку, забезпечували дотримання цього обов`язку.

Знесення житлового будинку направлено на відновлення прав жителів громади на вільний доступ до узбережжя Бузького лиману, на дотримання правил забудови. Проте, будинок, будівництво якого здійснено відповідачкою, не є поодиноким, по провулку Авіаційному існує численна житлова забудова. Отже, знесення житлового будинку відповідачки не призведе в повній мірі до відновлення доступу до прибережної зони.

Також встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 тривалий час, з 2015 року користується житловим будинком. Так, в 2013 році відповідачка зареєструвала повідомлення про початок виконання будівельних робіт, в 2015 році ввела в експлуатацію житловий будинок, та в 2015 році зареєструвала право власності на нього.

Узаконення житлової будівлі стало можливим саме завдяки послідовним діям органів влади, які, таким чином визнали правовий статус майна житлового будинку і відповідачку як його власницю. Записи щодо особи власника в державних реєстрах є беззаперечним доказом права власності з усіма наслідками, що випливають із цього права.

На даний час відповідачка фактично продовжує користуватися земельною ділянкою і розташованим на ній житловим будинком. Більш того, органи влади знали про існування будинку протягом тривалого часу, та, згідно з повідомленням виконавчого комітету Миколаївської міської ради, відповідно до графічної частини розділу охорона навколишнього природного середовища М 1:2000 (ОНПС) (звіт про СЕО) у складі містобудівної документації: «Коригування: детальний план території, обмеженої вулицями Лазурна, Київська (60 років СРСР), Генерала Карпенка, Нікольська, Велика Морська та береговою лінією р. Південний Буг в м. Миколаєві», затвердженої рішенням Миколаївської міської ради від 21.12.2022 №16/21, земельна ділянка з кадастровим номером :12:001:0020 перебуває поза межами прибережної захисної смуги, а також відповідно до проектного плану (основне креслення) М 1:2000 поза межами території пляжу.

Такі рішення володільця земельної ділянки про фактичну переоцінку меж прибережної захисної смуги не можуть свідчити про потребу виправити минулу помилку, а надають відповідачці впевненість у її праві мирно та безперервно користуватися житловим будинкомта імунітет від переслідування. Отже, відповідачка і далі покладається на легітимність добросовісних дій державного органу. Державні органи, які не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

За наведених обставин, в данному випадку, в разі знесення житлового будинку, належного відповідачці, помилка буде виправлена лише за рахунок відповідачки, якої вона стосується, хоча ситуація, в якій опинилася відповідачка, не була створена лише нею самою.

Також встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є житлом відповідачки, де вона проживає тривалий час, з 2015 року, разом з сім`єю, тому в разі знесення житлового будинку постає питання про переселення відповідачки. В судовому засіданні не підтверджено належними і допустимими доказами наявність у відповідачки іншого житла.

Поняття «житло» в контексті ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод охоплює місце, облаштоване особою як її дім, навіть якщо його заснування не відповідало чинному законодавству.

Крім того, втрата житла (в тому числі й того, яке надавалося в тимчасове користування) є крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Суд вважає, що усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку, в якому постійно проживає відповідачка, становитиме непропорційне втручання у мирне володіння цим майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покладе на відповідачку надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою єдиного житла.

Щодо позовних вимог про усунення перешкод Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок з підпірною стіною, суд зазначає, що ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Суд вважає, що застосування вимог по усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку виключає застосування інших вимог власника земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в свої постанові від 30.07.2025 року по справі №487/3703/22.

Враховуючи наведене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог заступника керівника Окружної прокуратури м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про уснення перешкод у користуванні земельною ділянкою слід відмовити.

Щодо клопотання представника відповідачки про застосування строку позовної давності до позовних вимог, оскільки заявлені вимоги не підлягають задоволенню, підстави для вирішення питання про застосування наслідків спливу позовної давності відсутні, так як суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, з якими позивач звернувся до суду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, підстав для стягнення з відповідачки судового збору немає.

Керуючись ст.ст. 3-5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 211, 259, 263-265, 268, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок та знесення житлового будинку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 17.10.2025.

Позивач: Держава в особі Миколаївської міської ради, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20, код: 26565573.

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Д.Г. Нікітін