ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 жовтня 2025 року

м. Харків

справа № 638/19517/24

провадження № 22-ц/818/3334/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Харківської міської ради про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки і призначення опікуна за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Скребця Олега Миколайовича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2025 року, постановлене під головуванням судді Штих Т.В., -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки і призначення опікуна, в якій просив визнати його рідного дядька, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним, встановити над ним опіку і призначити ОСОБА_1 опікуном..

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2025 року заяву залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Скребець Олег Миколайович просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви. Суд першої інстанції в своєму рішенні посилався на постанову Верховного суду від 31.03.2020 року справа № 205/4245/17, разом з тим правовідносини у цих справах не є подібними. Також зазначає, що заявник у справі є кровним родичем особи відповідно до якої встановлюється опіка. Лише він є особою, яка дбає про свого дядька, забезпечує йому відповідні умови життя. Дбає про його стан здоров`я, забезпечує відповідне лікування також забезпечує достатнє матеріальне становище та побутові умови проживання. Зазначає, що інших осіб, які мають про нього піклуватися не існує. Рішення суду першої інстанції було прийняте без надання належної оцінки висновкам судово-психіатричних експертиз та рішенню суду від 22.08.2024 року в рамках кримінального провадження.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заявник та особа щодо якої вирішується питання про визнання її недієздатною зареєстровані та проживають за різним адресами, спільними правами та побутом не пов`язані, тому ОСОБА_1 не є членом сім`ї ОСОБА_2 , та не може бути опікуном останнього.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 129 від 14.02.2025, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на теперішній час виявляє хронічний, стійкий психічний розлад у формі деменції не уточненої. ОСОБА_2 на теперішній час, відповідно до свого психічного стану, не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Як вбачається зі змісту довідки про зареєстрованих у житловому приміщені осіб від 23 вересня 2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки КНП ХОР «Обласний психоневрологічний диспансер № 3» ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спостерігається в лікаря психіатра КНП ХОР «ОПНД № 3» з 23.05.2022 в зв`язку з тяжким захворюванням центральної нервової системи F00.0. (G30.0).

Як на підставу вимог заяви ОСОБА_1 зазначав про те, що він є рідним племінником ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 зареєстрований та проживає поруч із заявником, є пенсіонером МВС та страждає на захворювання центральної нервової системи, і знаходиться на обліку у лікаря психіатра КНП ХОР «ОПНД № 3»з 23.05.2022 року. У 2024 році ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 125 КК України та був звільнений від кримінальної відповідальності із застосуванням примусових заходів медичного характеру. З початком війни появи психічної агресії стали більш тяжкими. Дочка ОСОБА_2 - ОСОБА_3 виїхала за кордон і на теперішній час постійно проживає в Італії і є громадянкою цієї країни. Рідна сестра ОСОБА_2 - ОСОБА_4 є літньою людиною і не може піклуватися про брата. Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 376 від 28.05.2024 року ОСОБА_2 на момент проведення освідчення страждає на хронічне психічне захворювання у формі неуточненої деменції. Відповідно до свого психічного стану не може усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК України.

Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 40 ЦК України).

Недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод (абзац третій підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Згідно зі статтею 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

Суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування (частина перша статі 60 ЦК України).

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

У пункті 1 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи суд розглядає в окремому провадженні.

Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.

Важливою складовою сімейного життя є право жити разом, щоб сімейні стосунки могли нормально розвиватись, а члени сім`ї могли спілкуватись одне з одним. Поняття сімейного життя є автономним. Відповідь на питання, існує чи ні сімейне життя, залежить переважно від факту реального існування у дійсності тісних особистих зв`язків та стосунків.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).

Сімейний кодекс України регулює зокрема сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини, між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком, між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. Водночас, Сімейний кодекс України не регулює сімейні відносини між двоюрідними братами та сестрами, тіткою, дядьком та племінницею, племінником і між іншими родичами за походженням (стаття 2 СК України).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї та визначено критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Кодекс законів про працю України передбачає, що близькими родичами чи свояками є батьки, подружжя, брати, сестри, діти, а також батьки, брати, сестри і діти подружжя (стаття 25-1 КЗпП України).

Положеннями статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що близькі особи - це члени сім`ї суб`єкта, зазначеного у частині першій статті 3 цього Закону, а також чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний та двоюрідний брати, рідна та двоюрідна сестри, рідний брат та сестра дружини (чоловіка), племінник, племінниця, рідний дядько, рідна тітка, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, батько та мати дружини (чоловіка) сина (дочки), усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням зазначеного суб`єкта. Члени сім`ї: особа, яка перебуває у шлюбі із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону, та діти зазначеного суб`єкта до досягнення ними повноліття - незалежно від спільного проживання із суб`єктом; будь-які особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 недієздатним та встановлення над ним опіки, суд першої інстанції виходив із того, що заявник та особа, щодо якої вирішується питання про визнання її недієздатною, зареєстровані та проживають за різним адресами, спільними правами та побутом не пов`язані, тому ОСОБА_1 не є членом сім`ї ОСОБА_2 .

Та обставина, що заявник є рідним племінником ОСОБА_2 , не впливає на висновки суду, оскільки племінник не входить до кола близьких родичів, які мають право на звернення із заявою про визнання особи недієздатною.

Колегія суддів звертає увагу на те, що першочерговим у цій категорії справ є з`ясування судом наявності правосуб`єктності заявника, а саме, чи належить він до певної групи осіб, які мають право на подання заяви про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення їй опікуна.

Встановивши, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї або близьким родичем ОСОБА_2 , якого просив визнати недієздатним та встановити над ним опіку, а отже не підтвердив процесуальну правосуб`єктність заявника у цій справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення його заяви.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25 грудня 2024 року у справі № 209/2893/22.

Подане Органом опіки та піклування виконавчого комітету Харківської міської ради подання про призначення ОСОБА_1 опікуном над недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не містить належної мотивації. Не зазначено, чому саме ОСОБА_1 необхідно призначити опікуном недієздатної особи, не зважаючи на наявність осіб, які можуть бути опікунами ОСОБА_2 , а саме: його сестра - ОСОБА_4 , брат - ОСОБА_5 , та донька ОСОБА_3 , які є близькими родичами ОСОБА_2 .

Доказів неможливості звернення зазначених осіб із заявою про визнання особи недієздатною та встановлення над ним опіки матеріали справи не містять.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Посилання апелянта на застосування судом першої інстанції практики Верховного суду у інших правовідносинах з іншим предметом позову не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що заявником не надано доказів, що заявник проживає із ОСОБА_2 та здійснює за ним догляд, а також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості інших осіб виконувати опікунські обов`язки над недієздатною особою.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Скребця Олега Миколайовича - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю.Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 22.10.2025 року.