Справа № 161/3359/25 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/892/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Споживчий центр» звернулося до суду із даним позовом, який мотивувало тим, що 15 червня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 15.06.2024-100002237.

Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 8000 грн, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 15 червня 2024 року, строком на 98 днів.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на дату подання позовної заяви у неї утворилась заборгованість у розмірі 23784 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8000 грн, за процентами - в розмірі 10584 грн, комісії -1200 грн, неустойки - 4000 грн.

ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору № 15.06.2024-100002237 пройдено ідентифікацію шляхом використання Системи BankID Національного банку.

Отже, ТОВ «Споживчий центр» вказує, що свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі.

У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № 15.06.2024-100002237 від 15 червня 2024 у розмірі 23 784 грн , а також судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2025 року у цій справі позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №15.06.2024-100002237 від 15 червня 2024 року у розмірі 19 784 грн та суму сплаченого судового збору у розмірі 2015 грн.

Не погоджуючись із даним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що матеріали справи взагалі не містять жодного доказу укладення договору в порядку, визначеному чинним законодавством. Зазначає, що позивач не довів підстави позову про накладення сторонами електронних підписів у наданих до суду документах у передбаченому ч. 1, 2 ст. 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" порядку, що має підтверджувати їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, та забезпечує ідентифікацію сторін і цілісність документа, в якому втілюється їх воля. Договір нібито підписано електронним підписом позичальника за допомогою одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер мобільного телефону. Однак, вважає, що позивач не довів, що номер телефону, на який був надісланий разовий ідентифікатор, належить саме їй.

Зазначає, що наявні в матеріалах справи документи не можуть вважатися належним доказом факту укладення кредитного договору, що є ключовим для вирішення справи по суті, а суд першої інстанції не перевірив дотримання законодавчих вимог порядку укладення електронного договору. Вважає, що вказаний правочин не був належно укладений, отже не породжує жодних цивільно-правових наслідків, а позовні вимоги, що ґрунтуються на такому «договорі», є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Відповідно до статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув цю справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення без змін з таких підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд виходив із того, що ОСОБА_1 дійсно порушила свої зобов`язання за кредитним договором, а саме не повернула кредит повністю у строк, встановлений договором, чим порушила покладені на неї зобов`язання, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають вимогам закону.

Статтями 4, 5 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 червня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 15.06.2024-100002237 (а.с.11-17).

Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 8000 грн, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 15.06.2024, строком на 98 днів. Даний договір підписаний відповідачкою після проходження ідентифікації шляхом використання системи BankID Національного банку України (а. с. 12-17).

На підтвердження укладення кредитного договору позивачем долучено заявку кредитного договору, пропозицію про укладення кредитного договору (оферту), підтвердження укладення кредитного договору, інформацію з BankID щодо позичальника, а також довідки про перерахунок кредитних коштів позичальнику. Документи підписані відповідачем з використанням одноразового ідентифікатора «Е915».

Отже, матеріалами справи доведено, що договір про надання споживчого кредиту № 15.06.2024-100002237 від 15 червня 2024 року укладено в електронній формі, що відповідає положенням ст. 207 ЦК України із застосуванням норм Закону України «Про електронну комерцію», та підписаний сторонами, відповідно до вимог ст. 12 вказаного Закону, а саме: кредитодавцем засвідчено кваліфікованою електронною печаткою, а позичальником - за допомогою одноразового ідентифікатору із позначкою часу.

Крім того, як видно із матеріалів справи, у своєму відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 спочатку заперечувала позовні вимоги, покликаючись на те, що позивачем не доведено факту перерахування суми кредитних коштів саме на її ім`я та на належну їй картку.

Відповідно до п. 4.1. договору кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб перерахування позичальнику коштів у рахунок кредиту: банківський рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4028-08XX-XXXX-8498.

Саме такий номер картки для зарахування коштів зазначено позичальником у спірному кредитному договорі (а.с.18).

Разом з тим, ОСОБА_1 не спростовано факт надання нею всіх особистих ідентифікуючих даних, зокрема РНОКПП та дату її народження, її платіжної картки, номер мобільного телефону, без надання яких і відповідного підтвердження, ознайомлення з відповідними умовами та правилами отримання та повернення кредитних коштів, відповідний кредит не міг бути наданий.

За вказаними у довідці про ідентифікацію відомостями можна точно встановити, кому саме було надіслано одноразовий ідентифікатор (Е915) та ким підписано спірний кредитний договір.

Однак, за клопотанням позивача на вимогу суду АТ «Сенс Банк» надано довідку за № 6145-БТ-32.3/2025 від 07.05.2025 про те, що ОСОБА_1 є клієнтом банку і на її ім`я відкрито картку № НОМЕР_1 , а з виписки, яку надав банк, убачається, що 15 червня 2024 року на цю картку було перераховано грошові кошти в сумі 8000 грн. Отже, вказані заперечення відповідачки було спростовано наведеними доказами.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 зводяться до неукладеності кредитного договору, проте за наведених вище приписах закону та наданих суду доказах і ці доводи спростовано.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо відсутності належних доказів на підтвердження укладення кредитного договору не знайшли своє підтвердження, тому судом апеляційної інстанції відхиляються.

За умовами укладеного договору товариство надало позичальниці кредит у розмірі 8 000,00 грн; мета отримання коштів придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; строк кредитування 98 днів з дня надання кредиту; процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1,35 % за 1 день користування кредитом; денна процентна ставка - 1,13 %); комісія, пов`язана з наданням кредиту 15% від суми кредиту та дорівнює 1200 грн. Спосіб (способи) ідентифікації та верифікації споживача: отримання ідентифікаційних даних через Систему BankID НБУ (а. с. 15).

При цьому судом правильно встановлено, що позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором.

Згідно з наданою позивачем довідкою-розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором заборгованість позичальника ОСОБА_1 за кредитом складається із: 8 000,00 грн - основний борг; 10 584,00 грн - проценти; 1200,00 грн - комісія, та 4 000 грн неустойка, а разом заборгованість нарахована в сумі 23 784, 00 грн; проценти за кредитом нараховані за період з 15 червня 2024 року по 20 вересня 2024 року (а. с. 10).

Врахувавши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача в користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 8 000,00 грн та процентів в сумі 10584, 00 грн і 1200 грн комісії, передбачених умовами договору.

Враховуючи викладене, а також доведеність невиконання відповідачкою свого зобов`язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий Центр» заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 19 787,00 грн.

В частині відмови судом у стягненні 4000 грн неустойки рішення суду позивачем не оскаржене, а тому в цій частині не переглядається апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги відповідачки по суті спору ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні відповідачем спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою ухвалення постанови у цій справі є 09 жовтня 2025 року - дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268 ч. ч. 4, 5, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2025 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді