Справа № 347/698/25
Провадження № 2/347/505/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

Головуючої судді: Крилюк М.І.,

секретаря: Лазорик Л.В.,

представник позивача адвоката: Боднарука П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Яблунівської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області, служби у справах дітей виконавчого комітету Заболотівської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Боднарук Петро Миколайович звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Яблунівської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області, служби у справах дітей виконавчого комітету Заболотівської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав мотивуючи свої вимоги тим, що 07.02.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у Стопчатівській сільській раді Косівського району Івано-Франківської області було укладено шлюб. У сторін за час їх перебування у шлюбі народилось двоє дітей, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03.08.2015 року шлюб між сторонами було розірвано та вирішено малолітнього сина ОСОБА_6 залишити на вихованні Позивача, а малолітню дочку ОСОБА_5 на вихованні Відповідачки.

З того часу розірвання шлюбу відповідач усунулась від виконання свої батьківських обов`язків відносно сина та не бере участі у його вихованні та утриманні, не спілкується з ним по даний час. Станом на даний час ОСОБА_2 проживає в Чеській Республіці, створила нову сім`ю, та народила доньку ОСОБА_7 .

В свою чергу позивач разом із сином спочатку проживали в будинку батька, за адресою: АДРЕСА_1 де дитина відвідувала дитячий садок та ліцей, а з 2021 року відвідує Початкову школу №90 в м. Познань, Республіка Польща. На даний час Позивач разом із сином проживають у Республіці Польща, де ОСОБА_3 продовжує сумлінню здійснювати всі батьківські обов`язки, необхідні для всебічного розвитку та утримання неповнолітнього сина: а саме офіційно працевлаштований на роботі та має постійний дохід, забезпечений належними житловими умовами, отримує соціальну допомогу від Республіки Польща, забезпечує неповнолітнього сина всім необхідним, дитина відвідує школу, додаткові заняття тощо. В той же час, дитина з матір`ю взагалі не спілкується протягом 10 років. Відповідачка не цікавиться життям сина та жодним чином не бажає виправити свою поведінку у майбутньому а відтак ОСОБА_3 просить прийняти рішення суду яким позбавити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносного її неповнолітнього сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач в судове засідання не з`явився будучи належним чином повідомленим.

Представник позивача в справі, адвокат Боднарук Петро Миколайович, що брав участь в розгляді справи в режимі відеоконференції із власних джерел, поза межами приміщення суду, позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в обґрунтуванні позовної заяви яку просив задоволити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засіданні не з`явилася, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суду не відома.

Представники третіх осіб служби у справах дітей виконавчого комітету Яблунівської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області, служби у справах дітей виконавчого комітету Заболотівської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області в судове засідання не з`явились, причина неявки суду не відома.

При викладених обставинах суд прийшов до висновку, що відповідач була повідомленою про розгляд справи належним чином, а тому, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України.

Відповідно до ст. 281 ЦПК України Косівський районним судом Івано-Франківської області була постановлена ухвала від 16.10.2025 року про заочний розгляд справи.

Суд, вислухавши представника позивача адвоката Боднарука П.М., дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступного :

Звертаючись до суду з позовною вимогою про позбавлення батьківських прав, сторона позивача посилається на те, що ОСОБА_2 вже протягом десяти років ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітньої дитини, сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , не цікавиться життям сина, не займається його вихованням, не забезпечує матеріально.

Встановлено, що сторони в справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали в зареєстрованому шлюбі із 07.02.2011 року, який рішенням Косівського районного суду від 03.08.2025 року розірвано.

Як вбачається із Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03.08.2015 року шлюб між сторонами було розірвано та вирішено малолітнього сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити на вихованні батька ОСОБА_1 а малолітню дочку - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити на вихованні матері ОСОБА_2 .

Як стверджує сторона позивача, ОСОБА_1 із сином на даний час проживають у Республіці Польща, де батько офіційно працевлаштований на роботі та має постійний дохід, забезпечений належними житловими умовами, отримує соціальну допомогу від Республіки Польща, забезпечує неповнолітнього сина всім необхідним, дитина відвідує школу, додаткові заняття тощо.

В підставу звернення до суду із вказаним позовом сторона позивача посилається на той факт, що відповідачка більше десяти років не піклується про сина та не бере ніякої участі в його вихованні та утриманні, однак вказаний факт не підтверджено належними доказами.

В якості доказів позивачем долучено до матеріалів справи копії протоколів про опитування адвокатом особи за її згодою а саме ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 а.с.22, 23 які ствердили, що з часу розірвання шлюбу малолітній син сторін залишився проживати із батьком а дочка із матір`ю. На даний час ОСОБА_3 із сином проживають в Республіці Польща, а мати із дочкою в Чехії.

Вказаними поясненнями свідків неможливо встановити однозначного висновку про ухилення матері від її участі у виховання та утриманні сина, оскільки батьки із дітьми проживають на даний час за межами України а відтак твердження свідків не можуть бути об`єктивними та є виключно їх припущенням, яке не ґрунтується на належних доказах та не заслуговує на увагу.

Актами обстеження матеріально побутових умов Заболотівської селищної ради Коломийського району за № 224 від 04.09.2025 року а також за № 237 від 02.10.2025 року стверджено, що ОСОБА_1 , позивач в цій справі зареєстрований в АДРЕСА_1 разом із сином ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Проживає за межами України.

Довідкою Яблунівської селищної ради Косівського району за № 176/13-11 від 15.07.2025 року стверджено, що ОСОБА_2 зареєстрована в с.Стопчатів , по місцю реєстрації не проживає.

Відповідачка в справі в судове засідання не з`являлась, а ні пояснень а ні відзиву на позовну заяву не подавала.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частиною першою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Подібний висновок викладено у постанові від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19.

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

За положенням частини шостої статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц).

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 11 вересня 2020 року у справі №357/12295/18, від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Обґрунтовуючи заявлений позов, сторона позивача посилалась на те, що відповідачка протягом десяти років не займається вихованням сина, не цікавиться його життям та станом здоров`я, не надає матеріальної допомоги, не спілкується із ним та не проявляє належного батьківського піклування, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Однак позивачем, всупереч приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підставі яких можна дійти до беззаперечного висновку про те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від участі у вихованні дитини, сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При чому на даний час як стверджує сам позивач він із сином проживають в Республіці Польща а відповідачка із дочкою в Чехії.

Як вже зазначалось відповідно до ч.ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Третьою особою в справі, відділом соціального забезпечення населення та захисту прав дітей Заболотівської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області за № 522/01-14 від 11.09.2025 року (а.с.102) повідомлено суд, що відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 04.09.2025 року за АДРЕСА_2 зареєстровані : ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 та син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак проживають за межами території України, що підтверджено актом обстеження матеріально-побутових умов а.с.103-104.

Третьою особою в справі, службою у справах дітей Яблунівської селищної ради Косівського району на виконання ухвали суду від 10.06.2025 року повідомлено листом за № 7/12-10 від 30.06.2025року а.с.85, що ОСОБА_2 на території Яблунівської селищної ради з часу одруження, не проживає. Тому надати висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення її батьківських прав неможе, так як не має достатньо фактів для надання обґрунтованого висновку.

Однак як вбачається із рішення Яблунівської селищної ради за №11-8/25 від 17.09.2025 року (а.с.119) вирішено затвердити висновок комісії з питань захисту прав дитини та вважати, що дії ОСОБА_2 мають ознаки ухиляння від виконання батьківських обов`язків. Вважати доцільним підтримати позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Із долученого до справи Висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 (а.с.120) комісією вирішено вважати що дії ОСОБА_2 мають ознаки ухиляння від виконання батьківських обов`язків.

Разом із тим суд звертає увагу, що висновок органу опіки та піклування служби у справах дітей Яблунівської селищної ради є недостатньо обґрунтованим, містить суперечності із врахуванням раніше наданої суду інформаційній довідці від 30.06.2025 року, а тому не може його взяти до уваги , оскільки в такому висновку не наведено достатніх підстав та аргументів, які б вказували на необхідність застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. При чому комісією не було заслухано жодну із сторін, батьків дитини а висновок зроблено із викладених позивачем аргументів наведених в позовній заяві, без їх належної перевірки. При чому в описовій частині вказаного висновку зазначено, що ОСОБА_2 в с.Стопчатів практично не проживала , навчальні заклади Яблунівської ТГ не відвідували, в заклади охорони здоров`я не зверталися , тобто відсутні дані на підставі яких можна було б надати обґрунтований висновок щодо доцільності позбавлення чи не доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.

Таким чином, разом з усіма іншими доказами, враховуючи конкретні обставини даної справи, суд вважає, що підстави для позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 відсутні та не відповідає інтересам дитини.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Суд вважає, що відповідачка не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення її батьківських прав, а позивачем не надано доказів, що такий захід буде відповідати інтересам їх дитини.

Крім того суд звертає увагу що стороною позивача не надано суду доказів звернення ним до відповідачки в тому числі із позовною заявою про стягнення аліментів а відтак посилання позивача на той факт що відповідача не приймає ніякої участі в матеріальному утриманні сина є непідтвердженими належними доказами.

В справі не встановлено ні винної поведінки матері, ні свідомого нехтування нею своїми обов`язками, а також з огляду на те, що позивач не довів навмисного свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, суд вважає відсутніми підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина.

Суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідачки щодо її малолітнього сина слід відмовити.

На підставі наведеного, ст. ст. 141, 164-166, 180-185, 191 Сімейного Кодексу України, керуючись ст. ст. 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Яблунівської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області, служби у справах дітей виконавчого комітету Заболотівської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М.І. Крилюк