П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2025 року м. Київ

Справа № 757/32814/24-ц

Провадження № 22-ц/824/9840/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 08 жовтня 2025 року

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Овчаренком Ігорем Сергійовичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2025 року, ухваленого у складі судді Ільєвої Т.Г.,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до суду до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення запису про обтяження нерухомого майна.

Позов обґрунтовано тим, що 10.04.2024 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В., за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про зняття заборони відчуження нерухомого майна, виніс постанову, якою відмовив у вчиненні нотаріальної дії, а саме зняття заборони на відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , внесеної на підставі договору іпотеки, посвідченого цим же нотаріусом 06.04.2005 та зареєстрованого в реєстрі за №1663.

Вказану постанову приватний нотаріус Каплун Ю.В. мотивував тим, що підставою для зняття заборони є повідомлення установи банку, підприємства, організації про погашення позики (кредиту) та припинення іпотечного договору, які не були подані.

У зв`язку із цим, відповідно до ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України, позивач звернулась до суду з даним позовом про захист порушеного права шляхом зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення запису про обтяження нерухомого майна.

З врахуванням зазначеного, позивач просить суд зняти заборону відчуження нерухомого майна та виключити запис про обтяження, який був внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Юрієм Вікторовичем до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна про обтяження 06.04.2005 за №1850828, на підставі договору іпотеки від 06.04.2005, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Юрієм Вікторовичем за реєстровим №1663, щодо належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 липня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києвавід 17 лютого 2025 року закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ФГВФО, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ТОВ «ТК «Інтерзв`язок» про зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення запису про обтяження нерухомого майна відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що довідка надана ТОВ «ТК «Інтерзв`язок» та лист Фонду гарантування вкладів фізичних осіб свідчить про відсутність інформації щодо заборгованості або ж забезпечення за кредитним договором, однак не є фактом виконання зобов`язань позичальником.

Також вказує, що позивачем було обрано неефективний спосіб захисту своїх прав, оскільки Фонд гарантування не є правонаступником Банку, а лише виступав його ліквідатором, не був стороною договірних правовідносин та не був іпотекодержателем, а тому Фонд гарантування є неналежним відповідачем у справі, що свідчить про обґрунтованість доводів сторони відповідача.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_3 адвокат Овчаренко І.С. подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач належним чином довів факт припинення зобов`язань ТОВ «ТК «Інтерзв`язок» перед АБ «Таврика» за кредитним договором №25-05-КЛ від 05.04.2005 у зв`язку з повним виконанням зобов`язань та ліквідацією сторони цього зобов`язання - АБ «Таврика», а тому висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для припинення обтяження щодо Квартири позивача є помилковими.

Також вказує, що обраний позивачем спосіб захисту а саме зняття судом заборони відчуження нерухомого майна та виключення запису про обтяження, спрямований виключно на припинення безпідставного обмеження прав власності на Квартиру, які існують у зв`язку із невиконанням іпотекодержателем свого законного обв`язку зняти такі обмеження у зв`язку із припиненням забезпеченого зобов`язання, є вірним, оскільки такий спосіб захисту обраний з урахуванням положень п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до яких державна реєстрація обтяжень може проводитися на підставі судового рішення щодо припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Вказує, що подання позивачем до суду позову про зняття заборони відчуження на майно саме до ФГВФО обумовлено конкретними фактичними обставинами справи тому, що ФГВФО є належним відповідачем, схожий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23 липня 2024 року у справі №210/1532/23.

16 червня 2025 року на адресу київського апеляційного суду через особистий кабінет підсистеми «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ФГВФО - Музичук Л.В. в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Овчаренко І.С., представник третьої особи ТОВ «ТК «Інтерзв`язок» Петруха С.В. підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Музичук Л.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, позивач є власником квартири АДРЕСА_2 , яку було придбано, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.04.2005, посвідченим приватним нотаріусом Каплуном Ю.В. за реєстровим №П-1498.

Для забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «ТК «Інтерзв`язок» перед АБ «Таврика» за кредитним договором №25-05-КЛ від 05.04.2005, між АБ «Таврика» та позивачем було укладено договір іпотеки від 06.04.2005, посвідчений приватним нотаріусом Каплуном Ю.В. за реєстровим №1663.

За вказаним кредитним договором на належну позивачу квартиру АДРЕСА_2 було накладено обтяження у вигляді заборони відчуження нерухомого майна, про що до єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна приватним нотаріусом Каплуном Ю.В. внесено запис про обтяження від 06.04.2005 за №1850828.

В подальшому, надана АБ «Таврика» за кредитним договором №25-05-КЛ від 05.04.2005 позика була повністю погашена ТОВ «ТК «Інтерзв`язок», що підтверджується наданою позивачу довідкою ТОВ «ТК «Інтерзв`язок»№0333 від 03.05.2024 та листом Фонду Гарантування Вкладів Фізичних осіб №60-5455/24 від 13.05.2024, що на думку позивача свідчить про наявність підстав для скасування обтяжень.

Також, 20 березня 2018 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) на ліквідацію АТ «Банк «Таврика» було подано документи до державного реєстратора юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, для державної реєстрації припинення банку як юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до приписів частини 3 статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 28 листопада 2018 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис № 0000723 про проведення державної реєстрації припинення ПАТ «Банк «Таврика» (далі - АТ «Банк «Таврика») як юридичної особи, а, отже, ліквідація банку вважається завершеною, а сам банк ліквідованим.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем було подано до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю.В. заяву про зняття заборони відчуження нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

10.04.2024 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про зняття заборони відчуження нерухомого майна виніс постанову, якою відмовив у вчиненні нотаріальної дії, а саме зняття заборони на відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира АДРЕСА_2 ), внесеної на підставі договору іпотеки, посвідченого цим же нотаріусом 06.04.2005 та зареєстрованого в реєстрі за №1663.

З даної постанови вбачається, що нотаріус відмовив у знятті заборони з відчуження нерухомого майна, у зв`язку з тим, що підставою для зняття заборони є повідомлення установи банку, підприємства, організації про погашення позики (кредиту) та припинення іпотечного договору, які не були подані.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Згідно із частиною першою статті 3, пунктами 8, 9, 12-1 частини другої статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, установлених цим Законом. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, зокрема, здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку; здійснює перевірки банків відповідно до цього Закону; звертається з відповідними запитами до клієнтів, вкладників та інших кредиторів банку в порядку, встановленому Фондом.

У межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами (частина перша та друга статті 6 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

За змістом частин першої, другої п`ятої статті 17 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» банки є учасниками Фонду. Банк набуває статусу учасника Фонду в день отримання ним банківської ліцензії. Фонд виключає банк з числа учасників Фонду в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

У разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Фонд набуває прав кредитора (частина друга статті 29 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Фонд здійснює регулювання діяльності банків шляхом: 1) прийняття в межах своїх повноважень нормативно-правових актів, обов`язкових до виконання банками; 2) здійснення контролю за виконанням зобов`язань банків у зв`язку з їх участю в системі гарантування вкладів фізичних осіб; 3) виведення неплатоспроможних банків з ринку; 4) в інших формах, передбачених цим Законом (частина перша статті 30 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Банк зобов`язаний подавати до Фонду балансові звіти, звіт аудитора, інші визначені Фондом форми звітності, документи та інформацію, необхідні для виконання Фондом функцій, передбачених цим Законом, у строки, формі та відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Фонд має право вимагати від банку подання інформації з окремих питань діяльності. Банк зобов`язаний подати таку інформацію до Фонду у строки та формі, визначених відповідною вимогою Фонду. Банки надають інформацію, що містить банківську таємницю, у порядку, встановленому Законом України «Про банки і банківську діяльність» (частини перша-друга статті 31 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Фонд має право здійснювати перевірку банку щодо контролю за виконанням ним зобов`язань у зв`язку з участю в системі гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд має право проводити моніторинг діяльності банку в порядку, встановленому Фондом. Фонд проводить аналіз дотримання учасником Фонду вимог Фонду щодо формування та ведення бази даних про вкладників банку, а також моніторинг активних операцій банків, віднесених до категорії проблемних, протягом усього періоду перебування банку в категорії проблемних у порядку, визначеному Фондом (частини перша, восьма, одинадцята статті 32 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

За змістом частин першої, третьої, п`ятої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а виконавча дирекція Фонду у цей же строк призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частин першої, другої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Протягом 15 днів, але не пізніше строків, установлених Фондом, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, установлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку.

Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 5) заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи. Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень зобов`язаний подавати до Кредитного реєстру Національного банку України інформацію в порядку та обсягах, визначених статтею 67-1 Закону України «Про банки і банківську діяльність», про кредитні операції банків, щодо яких Національним банком України прийнято рішення про віднесення їх до категорії неплатоспроможних або про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію, та на постійній основі оновлювати її, а також оновлювати на постійній основі інформацію щодо погашення боргу позичальника, яка міститься у бюро кредитних історій, до якого раніше передавалася інформація банком (за наявності підтвердження такої передачі) (частини друга, п`ята статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, оновлює інформацію, що міститься у Кредитному реєстрі Національного банку України; заявляє відмову від виконання договорів та в установленому законодавством порядку розриває їх . Фонд може здійснювати інші повноваження, що є необхідні для завершення процедури ліквідації банку (частини перша, друга статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

За змістом частин першої, другої статті 74 Закону України «Про нотаріат» нотаріус знімає заборону відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, частки у праві власності на таке майно, зокрема, у зв`язку із: повідомленням кредитора (позикодавця) про погашення позики (кредиту); припиненням, розірванням іпотечного договору, договору застави, ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору, іншого договору, на підставі якого було накладено заборону відчуження . Нотаріус знімає заборону відчуження рухомого майна у випадках, встановлених законодавством.

Аналіз вказаних норм та положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» свідчить про те, що з моменту введення тимчасової адміністрації Фонд бере на себе всі функції як із управління, так і з контролю за діяльністю банку, у тому числі й за виконання банком своїх зобов`язань перед вкладниками та кредиторами.

20 березня 2018 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) на ліквідацію АТ «Банк «Таврика» було подано документи до державного реєстратора юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, для державної реєстрації припинення банку як юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб

Інформація про юридичних осіб - правонаступників банку у Реєстрі відсутня.

ОСОБА_1 у позовній заяві вказувала, що виконала свої зобов`язання за кредитним договором, а відповідач не виконав вимоги закону щодо вчинення відповідних дій з припинення іпотеки у зв`язку із повним погашенням боргу за основним зобов`язанням, що було його обов`язком, проте записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки перешкоджають у реалізації нею права розпорядження відповідним майном.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18 зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

З урахуванням конкретних фактичних обставин справи, яка переглядається, колегія суддів вважає, що заявлені у цій справі позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду спрямовані на ефективне відновлення її порушених прав.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2023 року у справі № 463/7496/21 (провадження № 61-8034св22) у подібних правовідносинах, на яку посилався заявник в касаційній скарзі.

За таких обставин суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відмову у задоволення позову через неналежний суб`єктний склад.

Надаючи оцінку заявленим позивачем позовним вимогам колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання в повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном.

Системний аналіз зазначених вище норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що після сплати боржником перед банком боргу у повному обсязі, кредитний договір припиняється у зв`язку з виконанням боржником зобов`язання за кредитним договором, а отже і припиняється дія всіх забезпечувальних договорів.

Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/26402/20, постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц.

Статтею 609 ЦК України передбачені випадки припинення зобов`язання ліквідацією юридичної особи.

Юридична особа є такою, що припинена, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (частина п`ята статті 104 ЦК України).

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що зобов`язання за кредитним договором припинилося його виконанням, проведеним належним чином, а тому є припиненою й іпотека. Вважала Фонд гарантування вкладів фізичних осіб належним відповідачем за такими вимогами, оскільки з припиненням без правонаступників юридичної особи АТ «Таврика» відсутні інші особи, які мають відповідати за позовом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Разом з тим відповідно до пунктів 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду №310/11534/13 від 04.07.2018 року.

Згідно норм частини 3 статті 3 ЗУ «Про заставу» застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про заставу» застава припиняється, зокрема, з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання.

Відповідно до ст.593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Матеріалами справи установлено, що для забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «ТК «Інтерзв`язок» перед АБ «Таврика» за кредитним договором №25-05-КЛ від 05.04.2005, між АБ «Таврика» та позивачем було укладено договір іпотеки від 06.04.2005, посвідчений приватним нотаріусом Каплуном Ю.В. за реєстровим №1663.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на повне виконання ТОВ «ТК «Інтерзв`язок» зобов`язань за кредитним договором №25-05-КЛ від 05 квітня 2005 року.

Крім того, у відповідь на адвокатський запит, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб направив лист з відповіддю та зазначив, що документи Акціонерного Банку «Таврика» були передані на архівне зберігання до Національного банку України. Також відповідач повідомив, що за даними облікових систем Фонду інформація щодо контрагента Акціонерного Банку «Таврика» відсутня будь-яка інформація про заборгованість за кредитним договором ТОВ «ТК «Інтерзв`язок», також відсутня інформація про рахунки з обліку забезпечення за кредитним договором.

Наведені вище обставини свідчить про відсутність будь-яких заперечень у кредитодавця та третіх осіб щодо факту повного виконання позивачем своїх зобов`язань за кредитним договором №25-05-КЛ від 05 квітня 2005 року.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачкою позовних вимог.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Під час звернення з позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1 211,20 грн

Під час звернення з апеляційною скаргою до Київського апеляційного суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1 816,80 грн.

Оскільки позовна заява та апеляційна скарга підлягає задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача ФГВФО на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3 028,00 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Овчаренком Ігорем Сергійовичем - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення яким позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Зняти заборону відчуження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , накладену 06 квітня 2005 року приватним нотаріусом Каплуном Юрієм Вікторовичем, реєстраційний номер обтяження 1850828.

Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження нерухомого майна, щодо квартири за адресою: АДРЕСА_3 , виконаний приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Юрієм Вікторовичем від 06 квітня 2005 року, реєстраційний номер обтяження № 1850828.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (м.Київ вул.Січових Стрільців,17 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 3 028,00 грн

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна