Справа № 464/8366/24 Головуючий у 1 інстанції: БЕСПАЛЬОК О.А.
Провадження № 22-ц/811/990/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Марко О. Р.,

з участю представника відповідача адвоката Базалицького Р. В., представника позивача адвоката Руденка К. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 лютого 2025 року (повний текст рішення складено 25 лютого 2025 року), у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» (далі ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс») звернуло до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з неї на користь ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» заборгованість за договором № 4246439 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 26 грудня 2023 року в розмірі 160 312 грн 65 коп. та судові витрати.

Позов мотивований тим, що відповідно до укладеного договору №4246439 про надання споживчого кредиту від 26 грудня 2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (далі ТОВ «Лінеура Україна») та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у розмірі 22500, 00 грн строком на 360 днів, шляхом переказу на її платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2, 5 % від суми за кожен день користування (912, 5 % річних). Кредитний договір був укладений в електронному вигляді за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи первісного кредитора. Кредитний договір підписаний відповідачкою електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Відповідачка відповідно до умов кредитного договору, пунктів 6.1.16, 6.1.17, 6.1.18 правил, в особистому кабінеті в ІТС прийняла пропозицію укласти кредитний договір та підписала кредитний договір 26 грудня 2023 року шляхом введення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором 63312, надісланий на номер телефону, що наданий відповідачкою. Кредитні кошти були перераховані відповідачці 26 грудня 2023 року на платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ КБ «ПриватБанк». В подальшому, 26 серпня 2024 року, між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» укладено договір факторингу №26/08/2024 від 26 серпня 2024 року, відповідно до умов якого право вимоги за договором № 4246439 про надання споживчого кредиту від 26 грудня 2023 року перейшло до ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс». В порушення умов кредитного договору відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала, у зв`язку з чим, станом на 26 серпня 2024 року заборгованість становить 160 312 грн 65 коп., яка складається з: 22 500 грн 00 коп. - заборгованість за кредитом; 137 812 грн 65 коп. - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до пункту 1.4 кредитного договору за період з 26 грудня 2023 року по 26 серпня 2024 року, яку позивач просить стягнути з ОСОБА_1 , а також стягнути судові витрати по справі у розмірі 2 422 грн 40 коп. по сплаті судового збору та 10 000 грн 00 коп. витрат на правову допомогу.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25 лютого 2025 року позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрглобал-Фінанс» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрглобал-Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 4246439 від 26 серпня 2024 року в сумі 160 312 грн 65 коп., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн 00 коп. та 2 422 грн 40 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши в березні 2025 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, яка підписана представником Базалицьким Р. В., в якій просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 лютого 2025 року скасувати, прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем додано до позовної заяви лише письмову копію електронного доказу договір № 4246439 від 26 грудня 2023 року, без підтвердження доказами, що такий підписаний відповідачкою. При цьому відповідачка заперечувала як підписання нею цього договору, так і отримання кредитних коштів за цим договором. Формуляр заяви на отримання кредиту, який би мав бути складений та підписаний електронним підписом відповідачки, електронна ідентифікація якого здійснена з дотримання законодавства, в матеріалах справи відсутній. Відсутні в матеріалах справи і будь-які документи, що підтверджують особу позичальника (відповідачки), а також отримання нею смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором. Також відсутні докази того, що веб-сайт в мережі інтернет www.credit7.ua належить ТОВ «Лінеура Україна», а також докази перерахування кредитних коштів на платіжну картку відповідачки, та докази надання нею позикодавцю реквізитів свого карткового рахунку. Таким доказом, на думку заявника, не може бути лист товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» (далі ТОВ «Універсальні платіжні рішення»), адже це товариство не має жодного відношення до ТОВ «Лінеура Україна». Вказує на те, що оскільки позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вимогою, чим порушено умови договору, зокрема пункти 1.3. та 4.4., він не вправі до закінчення строку кредитування вимагати стягнення усієї суми кредиту. Наведене не свідчить про визнання відповідачкою укладення нею кредитного договору. Судом першої інстанції стягнуто відсотки, розмір яких суперечить положенням Закону України «Про споживче кредитування», з урахуванням змін, внесених до цього Закону згідно із Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон № 3498-IX).

В травні 2025 року від ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, і такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення.

Вирішуючи питання прийняття відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів виходить з такого.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом належить до основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 2 частини третьої статті 2 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя статті 13, частина четверта статті 12 ЦПК України).

Статтею 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Про відкриття апеляційного провадження у справі суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу (частина перша статті 359 ЦПК України).

Згідно і частиною третьою цієї статті Кодексу, в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу та вирішується питання про витребування матеріалів справи. Якщо разом з апеляційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Як зазначено в статті 361 ЦПК України разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції надсилає копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів учасникам справи, крім випадків, якщо скаргу подано в електронній формі через електронний кабінет.

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 272 ЦПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно зі частиною шостою цієї статті Кодексу, днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

З матеріалів справи убачається, що апеляційна скарга подана ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції в електронній формі, до неї додано докази надсилання її копії та копій доданих матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 ЦПК України.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 31 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, визначено строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу тривалістю 10 днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвала про відкриття апеляційного провадження направлена ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» до його електронного кабінету 09 квітня 2025 року та доставлена цього ж дня о 13 год 34 хв 35 сек, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа, а також відомостями, наведеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Враховуючи положення частини шостої статті 272 ЦПК України, з огляду на час доставки ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» строк на подання ним відзиву на апеляційну скаргу закінчився 19 квітня 2025 року.

Відзив на апеляційну скаргу подано ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» через систему «Електронний суд» лише 22 травня 2025 року, тобто з пропуском строку, визначеного судом для вчинення цієї процесуальної дії.

Відзив на апеляційну скаргу не містить заяви (клопотання) про продовження цього строку, а колегія суддів не убачає підстав для його продовження з власної ініціативи, адже не встановлено об`єктивних перешкод для подання відзиву у встановлений судом строк.

Враховуючи наведене, відзив на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» необхідно залишити без розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 26 грудня 2023 року ТОВ «Лінеура Україна» з однією сторони, та ОСОБА_1 , з другої сторони уклали договір №4246439 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (далі - кредитний договір).

Укладення даного кредитного договору здійснювалось сторонами за допомогою ІКС товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через веб-сайт або мобільний застосунок. Електронна ідентифікація клієнта здійснювалась при вході клієнта в особистий кабінет, шляхом перевірки товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. При цьому клієнт самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до веб-сайту/ІКС товариства (пункт 1.1 кредитного договору).

Відповідно до пункту 9.7.1 кредитного договору, цей договір укладається шляхом направлення його тексту підписаного з боку товариства аналогом власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами копіювання, в особистий кабінет клієнта/мобільний додаток для ознайомлення та підписання. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом клієнта, що відтворений шляхом використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується для кожного разу використання та направляється клієнту на номер мобільного телефону, повідомлений останнім товариству в ІКС товариства. Введення клієнтом коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього договору вважається направленням товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього договору.

У пункті 10 кредитного договору «Реквізити та підписи сторін» ОСОБА_1 зазначила свої номера мобільних телефонів, а також міститься інформація про підписання електронним підписом кредитного договору 26 грудня 2023 року о 10:50:01.

При укладенні зазначеного кредитного договору відповідачка ОСОБА_1 та первісний кредитор ТОВ «Лінеура Україна» погодили: суму кредиту: 22 500,00 грн.; строк кредиту - 360 днів; порядок та умови надання кредиту; порядок обчислення процентів; порядок повернення (виплати) кредиту та сплати процентів; інші умови договору.

Згідно із пунктом 2.1. кредитного договору кредит надається товариством у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта, за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 .

Відповідно до пункту 2.4. кредитного договору кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно пункті 2.1 договору.

З інформаційної довідки від 28 серпня 2024 року ТОВ «Універсальні платіжні рішення», яке є оператором системи платежів «іРау.ua» убачається перерахування 26 грудня 2023 року 10:51:14 на картку відповідачки № НОМЕР_1 , зазначену нею у кредитному договорі суму в розмірі 22 500, 00 грн.

Як убачається із наданих АТ КБ «ПриватБанк» відомостей, на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) банком було емітовано платіжну картку № НОМЕР_4 , та випискою по вказаній картці встановлено отримання ОСОБА_1 26 грудня 2023 року кредитних коштів на загальну суму 22 500, 00 грн та користування вказаними кредитними коштами.

Відповідно до договору факторингу № 26/08/24 від 26 серпня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «ФК «Укрглобал-фінанс», в тому числі, право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 4246439 про надання споживчого кредиту від 26 грудня 2023 року, що підтверджується витягом з реєстру боржників від 26 серпня 2024 року, оригінал якого оглянуто судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 3.1.3. цього договору, право вимоги переходить до фактора з моменту підписання цього договору та надходження суми фінансування у повному обсязі на рахунок клієнта після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей за кредитними договорами.

Сторони домовились, що фінансування (ціна договору) складає 1 922 638,19 грн (пункт 4.1).

Згідно платіжної інструкції кредитового переказу коштів від 26 серпня 2024 року ТОВ «ФК «Укрглобал-фінанс» переказало ТОВ «Лінеура Україна» 1 922 638, 19 грн.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник договору про споживчий кредит, укладеного у вигляді електронного документа та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. У разі якщо зазначені у частині першій цієї статті договори укладаються щодо фінансових послуг, такі договори укладаються відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про фінансові послуги та фінансові компанії».

Договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (частина перша статті 14 Закону України «Про споживче кредитування»).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» (тут і далі - в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною четвертою статті 14 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, встановивши, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а не відповідачем, а також на підтвердження того, що грошові кошти перераховані на банківську картку, яка не належить відповідачу, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог щодо наявності між сторонами договірних відносин, які відповідачем неналежним чином виконані.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року в справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року в справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22) від 04 грудня 2023 року в справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066св23), від 01 липня 2024 року в справі № 638/161/22 (провадження № 61-4022св24) та інших, що свідчить про усталеність судової практики у цій категорії спорів.

У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі №381/1647/21 (провадження № 61-2539св22) зазначено, що: «кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Розрахунок заборгованості, наданий банком, відповідач не спростував, не надав власного розрахунку, а також доказів, що підтверджують повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором».

Враховую наведене, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів, які підтверджують отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, оскільки відповідачкою, всупереч покладеного на неї процесуального обв`язку спростувати наведені обставини, не надано доказів того, що банківський картковий рахунок, на який перераховані кредитні кошти їй не належить. При цьому, колегія суддів враховує, що цей рахунок наданий самим відповідачем під час укладення кредитного договору, а позивачем надано докази, належності цього рахунку саме відповідачці, а також докази зарахування на цей рахунок грошових коштів в розмірі отриманого нею кредиту.

За встановленими у цій справі обставинами кредитний договір між сторонами укладено в електронній формі, із застосуванням електронного підпису, а саме одноразового ідентифікатора. При цьому через вебсайт позивача відповідачем подано заявку на отримання кредиту та підтверджено умови отримання кредиту шляхом акцепту, після чого позивачем надіслано особі, яка звернулася за отриманням кредиту за допомогою засобів зв`язку (номер телефону або електронна пошта) одноразовий ідентифікатор, який і було використано для підтвердження підписання кредитного договору.

Сам по собі факт відсутності в матеріалах справи формуляра заяви на отримання кредиту, не свідчить у сукупності з іншими доказами, зібраними по справі, про неукладеність самого кредитного договору.

При цьому, ідентифікація (верифікація) ОСОБА_1 на вебсайті www.credit7.ua здійснена відповідно до вимог чинного законодавства, з використанням особистих її даних, а саме: паспорта, ідентифікаційного коду, номера телефону, електронної пошти, номера банківської картки, на яку слід перерахувати кошти, які передані ним та отримані позикодавцем з метою укладення кредитного договору.

Тобто, без ОСОБА_1 на вебсайті ТОВ «Лінеура Україна» та здійснення нею всього алгоритму дій, необхідних для отримання кредиту, кредитний договір між ним та відповідачем не був би укладений.

Доказів на підтвердження того, що такий вхід на сайт позикодавця був здійснений не ОСОБА_1 , а іншою особою із зазначенням її персональних даних (в т. ч. номера телефону, адреси електронної пошти), які у неї були викрадені, останньою не надано. Також ОСОБА_1 не спростовано відповідні відомості, зазначені в кредитному договорі й не доведено, що вони не відповідають дійсності. В матеріалах справи відсутні докази протиправності дій третіх осіб стосовно відповідачки, які стосуються підписання кредитного договору.

Відтак, колегія суддів виходить з того, що кредитний договір укладений ОСОБА_1 в електронній формі, містить електронні підписи сторін, тому має силу договору, який укладений у письмовій формі й підписаний сторонами, що відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію».

Отже, враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не підписувала кредитний договір, адже позивачем не доведено, що електронний підпис (ідентифікатор) належить саме позичальнику, і про те, що відсутні докази того, що саме вона подала заявку на отримання кредиту через веб-сайт позикодавця, колегія суддів визнає необґрунтованими. У цьому зв`язку, колегія суддів враховує підписання ОСОБА_1 також електронним підписом, перед підписання кредитного договору, паспорту споживчого кредиту, а також додатків до кредитного договору: інформаційного повідомлення, таблиці обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за довго ром про споживчий кредит.

Щодо доводів апеляційної скарги про ненадання позивачем на підтвердження заборгованості за кредитними договорами належних доказів, а саме банківських виписок, які є первинними документами, колегія суддів вважає такі необґрунтованими, адже видача кредиту відбулася одноразовим платежем, шляхом його перерахування на картковий рахунок, вказаний відповідачкою при укладенні кредитного договору, неналежність якого відповідачці, останньою не спростована. Розмір процентів (загальний розмір процентів) та порядок їх сплати визначено сторонами в укладених кредитних договорах. Тому, за відсутності належних доказів погашення відповідачкою заборгованості як за тілом кредиту, так і за нарахованими відсотками, довідка про перерахування коштів, платіжна інструкція та розрахунок заборгованості, складений позикодавцем згідно з умовами укладеного між сторонами кредитного договору, на думку колегія суддів, підтверджує як факт наявності заборгованості, так і її розмір, включаючи усі складові такої. Слід звернути увагу, що закон не вимагає складення розрахунку заборгованості у разі відступлення права вимоги за основним зобов`язанням саме первісним кредитором.

Також необґрунтованими є аргументи апеляційної скарги щодо неподання позивачем оригіналів електронних доказів, доданих до позовної заяви, адже кредитні договори, укладені в електронній формі прирівнюються до укладених в письмовій формі, належним чином засвідчені копії яких позивачем додані до позовної заяви.

Відтак, доводи апеляційної скарги в частині не укладення кредитного договору не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Колегія суддів також враховує, що проценти за кредитом, які заявлені до стягнення, нараховані позивачем в розмірі, погодженому сторонами в кредитному договорі та виключно за період строку кредитування, визначеного такими договорами.

Щодо доводів скарги про те, що судом стягнуто відсотки, розмір яких суперечить положенням Закону України «Про споживче кредитування», з урахуванням змін, внесених до цього Закону згідно із Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон № 3498-IX), колегія суддів вважає такі частково обґрунтованими, виходячи з такого.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

Статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою Законом № 3498-IX, який набрав чинності з 24 грудня 2023 року.

Положення частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки вводяться в дію поетапно.

Пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», тобто до 20 серпня 2024 року включно, максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 % (до 22 квітня 2024 року); протягом наступних 120 днів - 1,5 % (з 23 квітня 2024 року до 20 серпня 2024 року включно).

Тобто, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» не може перевищувати 1 %, починаючи з 241 дня з дня набрання чинності Законом № 3498-IX, тобто з 21 серпня 2024 року.

Пунктом 9 частини першої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що у договорі про споживчий кредит зазначається денна процентна ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №3498-IX дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Тлумачення пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», доповненого згідно зі Законом №3498-IX, з урахуванням принципу розумності, зокрема мети необхідності прийняття цих змін, у поєднанні із застосуванням положень частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» свідчить про те, що протягом тимчасового перехідного періоду, тривалістю 240 днів з дня набрання чинності Законом № 3498-IX, максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2, 5 % (до 22 квітня 2024 року); протягом наступних 120 днів - 1, 5 % (з 23 квітня 2024 року до 20 серпня 2024 року включно), незважаючи на розмір денної процентної ставки, визначений на дату укладення договору про споживчий кредит, якщо така дата є після набрання чинності Законом № 3498-IX.

У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі №381/1647/21 (провадження № 61-2539св22) також зазначено, що: «Суд апеляційної інстанції, дослідивши наданий банком розрахунок, вважав, що він є неповним, необґрунтованим, оскільки такий охоплює лише проміжок часу з 11 червня 2020 року по 01 квітня 2021 року, а тому вказаний розрахунок не може бути визнаний належним та допустимим доказом у справі. Однак суд апеляційної інстанції, у межах наданих йому ЦПК України повноважень, не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з наданим позивачем. При цьому незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в позові у повному обсязі, оскільки суди ставили під сумнів розрахунок лише в частині періоду нарахування заборгованості. Суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву».

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року в справі № 234/3840/15-ц (провадження № 61-3014св22).

Враховуючи наведене, колегія суддів здійснивши самостійно розрахунок заборгованості за процентами, вважає, що стягненню підлягає сума процентів в розмірі 101 193, 90 грн, що складається: 9 281,40 (за період з 26 грудня 2023 року по 24 січня 2024 року, виходячи з процентної ставки в розмірі 1,38 %, що становить 309, 38 грн за день) + 50 062, 50 (за період з 25 січня 2024 року по 22 квітня 2024 року, виходячи з процентної ставки в розмірі 2, 50 %, що становить 562, 50 грн за день) + 40 500, 00 (за період з 23 квітня 2024 року по 20 серпня 2024 року, виходячи з процентної ставки в розмірі 1, 50 %, що становить 337, 50 грн за день) + 1 350, 00 (за період з 21 серпня 2024 року по 26 серпня 2024 року, виходячи з процентної ставки в розмірі 1, 0 %, що становить 225,00 грн за день.

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо невірного обрахунку стягуваних позивачем процентів знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Згідно з умовами укладеного кредитного договору, повернення суми кредиту мало відбутися не пізніше 19 грудня 2024 року, адже строк кредиту становив 360 днів (пункт 1.3. кредитного договору).

З вказаним позовом ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» звернулося до суду через систему «Електронний суд» 09 грудня 2024 року, вказуючи у ньому про стягнення з відповідача на свою користь заборгованості за тілом кредиту в розмірі 22 500, 00 грн.

Пунктом 4.4. кредитного договору визначено, що у разі затримки клієнтом сплати процентів та/або частини кредиту (якщо таке повернення (виплата) частини кредиту передбачено графіком платежів) щонайменше на один календарний місяць, товариство має право вимагати повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі. Вимога надсилається у вигляді електронного листі на електронну адресу клієнта, зазначену в договорі (або окремо надану клієнтом товариству) та/або шляхом направлення повідомлення на додаткові контактні дані клієнта, вказані в цьому договорі (або окремо повідомлені клієнтом), в тому числі з використанням месенджерів (Viber, Telegram тощо). Моментом отримання клієнтом повідомлення є момент отримання товариством електронного підтвердження про таке направлення. В даному випадку клієнт повинен здійснити повне дострокове повернення (виплату) кредиту та процентів протягом 30 календарних днів, з дня одержання від товариства повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду клієнт усуне порушення умов цього договору, така вимога товариства втрачає чинність.

Умови договору про споживчий кредит визначені статтею 12 цього Закону. Зокрема, у такому договорі зазначається порядок дострокового повернення кредиту.

Відповідно до частини четвертої статті 16 цього закону у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Аналогічні за змістом положення містилися в частині десятій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно із якими: «Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність».

Даючи висновки щодо застосування відповідних норм права, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року в справі №638/13683/15-ц виснувала, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього, як у позичальника, відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

У справі, що переглядається, відсутнє надіслане позивачем повідомлення про необхідність дострокового повернення кредиту в повному обсязі, тобто і за тілом кредиту, адже строк кредитування до 19 грудня 2024 року, а з вказаним позовом фінансова компанія звернулась 09 грудня 2024 року, перед тим не звернувшись до відповідача з письмовим повідомленням, необхідність надіслання якого як передумова для дострокового стягнення усього кредиту, передбачена як умовами укладеного між сторонами кредитного договору, так і приписами частини четвертої статті 16 Закону № 1734-VIII

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо цього знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Таким чином, у ЦК України як основному регуляторі цивільних (приватних) відносин встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (стаття 1079 ЦК України).

положеннями статей 512, 1077 ЦК України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, з огляду на частину першу статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частину п`яту статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 ГК України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Якщо предметом договору факторингу є майбутня вимога, можливе укладення тільки консенсуального договору. Але при виникненні права вимоги (перетворення майбутньої вимоги в наявну) право грошової вимоги за таким договором переходить без підписання сторонами іншого (крім договору) документа. За консенсуальним договором факторингу перехід права грошової вимоги від клієнта до фактора може здійснюватись з настанням певної події.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно із частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року в справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).

У постанові від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Як уже зазначалося раніше, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Звідси за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону про фінансові послуги), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту в розпорядження і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту).

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі №909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106)).

При цьому якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні й підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 51).

Від висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) та від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21), Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № №910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22) в постанові від 08 серпня 2023 року, не відступила.

Здійснивши аналіз умов укладеного 26 серпня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» договору факторингу №26/08/24, колегія суддів вважає, що такий за своє суттю є саме договором факторингу, який у встановленому законом порядку недійсним не визнано, підстави вважати його нікчемним, відсутні. Позивачем надано докази переходу до нього права вимоги до відповідача. Тобто, позивач наділений правом на пред`явлення даного позову.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що суд першої інстанції вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача строкової заборгованості за кредитним договором допустив порушення норм матеріального права, оскаржуване рішення в цій частині необхідно скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні, а рішення суду в частині стягнення заборгованості за нарахованими процентами змінити, зменшивши цю суму з 137 812 грн 65 коп. до 101 193 грн 90 коп. В решті рішення суду, як законне та обґрунтоване належить залишити без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача необхідно стягнути 1 071 грн 88 коп.судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, а також перерахувати судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 лютого 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 22 500 грн 00 коп. скасувати, а в частині стягнення заборгованості за нарахованими процентами та стягнення судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, змінити, зменшивши суму заборгованості за нарахованими процентами з 137 812 грн 65 коп. до 101 193 грн 90 коп., а суму судового збору з 2 422 грн 40 коп. до 1 071 грн 88 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

У звязку з цим викласти абзаци перший та другий резолютивної частини рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 лютого 2025 року в такій редакції:

«Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрглобал-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , жительки АДРЕСА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрглобал-Фінанс», , місцезнаходження: м. Київ, б-р Вацлава Гавела, 4, заборгованість за кредитним договором № 4246439 від 26 серпня 2024 року в розмірі 101 193 грн 90 коп. (заборгованість за нарахованими процентами).

У задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 4246439 від 26 серпня 2024 року в розмірі 22 500 грн 00 коп. (заборгованість за кредитом) та в розмірі 36 618 грн 75 коп. (заборгованість за нарахованими процентами), відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , жительки АДРЕСА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрглобал-Фінанс», , місцезнаходження: м. Київ, б-р Вацлава Гавела, 4, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн 00 коп. та 1 529 грн 02 коп. судового збору».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрглобал-Фінанс», , місцезнаходження: м. Київ, б-р Вацлава Гавела, 4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , жительки АДРЕСА_1 , 1 071 грн 88 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич