КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/5451/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 жовтня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області, постановлену у складі судді Мартинцової І.О. в м. Васильків 22 липня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з Комунального некомерційного підприємства «Гребінківська центральна лікарня» Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даною заявою, просив видати судовий наказ, яким стягнути з КНП «Гребінківська центральна лікарня» Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2024 року по 31 травня 2025 року в сумі 18876,77 грн.

Заяву мотивував тим, що з 01 червня 2021 року по теперішній час працює у КНП «Гребінківська центральна лікарня» Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області без оформлення трудового договору. Протягом тривалого часу боржник нараховує, але не виплачує в повній мірі заявнику заробітну плату: з 01 березня 2024 року по дату звернення до суду.

Вказував, що вже звертався із заявою про видачу судового наказу щодо заборгованості із заробітної плати за період з 01 червня 2022 року по 29 лютого 2024 року (справа № 362/2599/24), дана заборгованість стягнута виконавчою службою і не має відношення до підстав цієї заяви. Боржником видана довідка № 61 від 01 липня 2025 року про наявність у боржника заборгованості із заробітної плати перед заявником за період з 01 березня 2024 року по 31 травня 2025 року в сумі 18876,77 грн. Із цієї довідки заявник вперше дізнався точну суму заборгованості, яку визнає боржник, і заявник погоджується із зазначеною сумою заборгованості.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2025 року у видачі судового наказу відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вважав, що датою початку перебігу трьохмісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з трудовим спором, є 01 липня 2025 року - день, коли він вперше дізнався з довідки із доданим до неї особовим рахунком № 25 достовірну та документально підтверджену інформацію про обсяг та порядок нарахування заборгованості із заробітної плати. Довідка є додатком до заяви про видачу судового наказу, а також апелянт зазначив в заяві, що вперше дізнався із довідки про точну суму заборгованості. Зазначав, що не міг би звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу без володіння інформацією про точно визначену боржником суму заборгованості.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в справі № 260/3564/22 від 06 квітня 2023 року про те, що початком перебігу тримісячного строку для звернення до суду є день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про точну суму заборгованості. Таким чином, тримісячний строк звернення до суду в подібних справах має обчислюватися не з дати законодавчо визначеного строку на розрахунок роботодавця із працівником у трудових відносинах або останньої виплати, а з моменту отримання достовірної інформації про розмір боргу, що відповідає принципу правової визначеності.

Посилався на правові висновки Верховного Суду у постанові від 29 серпня 2023 року в справі № 569/8890/21, згідно яких перебіг тримісячного строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, починається не з моменту загального припущення про невиплату, а з моменту, коли працівник дізнався або міг достовірно дізнатися про точний розмір та факт порушення його трудових прав.

Наводив правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21 березня 2025 року в справі № 460/21394/23, у якій Верховний Суд погодився із висновком апеляційного суду про те, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову у частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 30 березня 2023 року слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні). Виходячи з цього, Судова палата вважала обґрунтованим висновок про те, що саме дата вручення позивачу зазначеного документа, а саме 30 березня 2023 року, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду.

Наголошував, що судом не враховано безперервний характер правопорушення, яким є тривала невиплата заробітної плати, та неправомірно застосував одноразове порушення як початок відліку строку. Згідно з правовою позицією Верховного Суду у справі № 760/23073/21, постанова від 23 травня 2023 року, за своєю правовою природою невиплата заробітної плати є триваючим порушенням. Перебіг строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, починається не з кожної дати виплати, а з дати, коли працівник об`єктивно отримав або міг отримати точну інформацію про розмір заборгованості, зокрема з дати отримання відповідної довідки.

Пояснював, що суд вважав, що тримісячний строк, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, почався без чітко визначеного числа у березні 2024 року щодо триваючого правопорушення із заборгованості по виплаті заробітної плати, яке апелянт визначив періодом 01 березня 2024 року - 31 травня 2025 року. Виходячи з такої позиції суду, то заява мала бути частково задоволена. Суд мав би прорахувати кожен місяць щодо пропущених процесуальних строків, а не лише перший, що визначений у заяві, та задовольнити заяву в частині місяців, які згідно з таким прорахунком подані без пропущення процесуального строку.

Вважав, що таким чином була порушена ст. 13 ЦПК України, а саме порушено обов`язок суду щодо повного з`ясування обставин. Суд не дослідив документи, які були надані заявником, зокрема довідку, яка підтверджує актуальність та об`єктивність вимог заявника, свідчить про відсутність у працівника точного розуміння обсягу порушення до дати отримання довідки, спростовує припущення про початок строку ще у вересні 2023 року.

Вказував, що відмова у видачі судового наказу на підставі формального припущення про початок строку без належної оцінки доказів порушує принцип забезпечення доступу до правосуддя, який є одним із фундаментальних засад цивільного процесуального права.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу віднесена до п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1 у видачі судового наказу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги заявника стосуються виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з 01 березня 2024 року, про такі виплати або їх відсутність заявник мав дізнатися вже в березні 2024 року, а тому заявник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права в строк, зазначений ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», однак заява про видачу судового наказу надійшла до суду 17 липня 2025 року, тобто після спливу тримісячного строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Із даними висновками апеляційний суд не може погодитись, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Наказне провадження - це вид провадження у цивільному судочинстві, в якому судом вирішується справа про стягнення з боржника на підставі судового наказу грошових коштів або витребування майна без проведення судового засідання на користь особи, яка має право вимоги.

Судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку (п. 1 ч. 1 ст. 161 ЦПК України).

Заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником. До заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору; документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (ч. 1, 3 ст. 163 ЦПК України).

Суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема, з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою (п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України).

Зважаючи на спрощений порядок розгляду вимог у наказному провадженні, і відсутність у боржника можливості заперечувати проти таких вимог на стадії їх розгляду судом, заява про видачу судового наказу та додані до неї документи мають містити вичерпні відомості про підстави та час виникнення у заявника права вимоги, а також її розмір.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати за період з 01 березня 2024 року по 31 травня 2025 року в сумі 18876,77 грн.

Наведеним вимогам ч. 3 ст. 163 ЦПК України заява ОСОБА_1 про видачу судового наказу відповідала.

До заяви про видачу судового наказу заявником додано у копіях: наказ КНП «Гребінківська центральна лікарня» Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області № 10-к від 28 травня 2021 року про прийняття на роботу ОСОБА_1 з 01 червня 2021 року на посаду лікаря-хірурга, довідку Пенсійного фонду України форми ОК-7 за період з 2011 по 2025 роки, у якій відображено відомості про нараховану заробітну плату ОСОБА_1 , трудову книжку, довідку КНП «Гребінківська центральна лікарня» від 01 липня 2025 року № 61, згідно якої заборгованість до виплати станом на 31 травня 2025 року за період з 01 березня 2024 року по 31 травня 2025 року становить 18876,77 грн., до якої долучена виписка з особового рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції до заяви помилково застосовано положення п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, відповідно до якої суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Так, частиною 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто він втілює «право на суд», яке, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розпочати провадження в суді за цивільним позовом та отримати його вирішення (наприклад, пункт 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», пункт 50 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 52 рішення у справі «Меньшакова проти України»).

Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», тлумачення статті 233 КЗпП України, початок перебігу строку звернення особи для захисту порушених законних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обставини порушення її прав.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу».

У постанові від 21 березня 2025 року в справі № 460/21394/23 Верховний Суд погодився із висновком апеляційного суду про те, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 30 березня 2023 року) слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні). Виходячи з цього, Судова палата вважала обґрунтованим висновок про те, що саме дата вручення позивачу зазначеного документа, а саме 30 березня 2023 року, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду.

Дійшовши висновку, що заява про видачу судового наказу надійшла до суду 17 липня 2025 року, тобто після спливу тримісячного строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України, суд першої інстанції не надав належної оцінки документам, долученим до заяви, на підтвердження обставин, якими заявник обґрунтовував свої вимоги, та залишив поза увагою, що датою початку перебігу трьохмісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з трудовим спором, слід вважати 01 липня 2025 року як день, коли ОСОБА_1 вперше дізнався з довідки із доданим до неї особовим рахунком № 25 достовірну та документально підтверджену інформацію про обсяг та порядок нарахування заборгованості із заробітної плати.

Апеляційний суд погоджується зі слушними доводами ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, що він не міг би звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу без володіння інформацією про точно визначену боржником суму заборгованості, бо в такому разі не було б чітко визначеного предмету спору і заява була б формальна.

Зважаючи на те, що заява про видачу судового наказу подана до суду 16 липня 2025 року, а довідка КНП «Гребінківська центральна лікарня» № 61, у якій вказується про наявність у ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі, у якій зазначено точну суму заборгованості та період її утворення, з якої заявник дізнався про порушення свого права, видана 01 липня 2025 року, у суду не було передбачених законом підстав для відмови у видачі наказу з підстав подачі заяви за межами позовної давності.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки вищевказаним обставинам та нормам права, не з`ясував можливість видати судовий наказ лише в частині заявлених вимог, а тому дійшов передчасного висновку щодо наявності підстав для відмови у видачі судового наказу.

Таким чином, висновок суду про відмову у видачі судового наказу з підстав пропуску позовної давності ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.