УХВАЛА

14 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 125/786/16-ц

провадження № 61-12460ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 27 червня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 вересня 2025 року в провадженні за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Барського відділу державної виконавчої служби у Жмеринському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Паламарчук Інни Олексіївни, та зобов`язання вчинити дії, боржник, - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У 2024 році ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Барського відділу державної виконавчої служби у Жмеринському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Паламарчук Інни Олексіївни (далі - держаний виконавець) та зобов`язати її усунути порушення закону.

Скарга обґрунтована тим, що державний виконавець не проводить виконавчі дії у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа Барського районного суду Вінницької області від 13 червня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку та доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи їх стягнення з 19 квітня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 27 червня 2025 року, залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 09 вересня 2025 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 , оскільки досліджені в судовому засіданні матеріали виконавчого провадження свідчать, що державним виконавцем вчиняються заходи з примусового виконання судового рішення, що свідчить, зокрема, й вирок Барського районного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164 Кримінального кодексу України, та засуджено до покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин, що виключає неправомірну бездіяльність державного виконавця.

У жовтні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 27 червня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 вересня 2025 року.

У касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували дійсних обставин справи, а саме, що боржник не сплачує аліменти тривалий час внаслідок чого утворилась заборгованість, яка на теперішній час становить близько 500 000,00 грн.

Вважає, що державний виконавець не вжив всіх передбачених законом заходів з метою примусового виконання судового рішення та стягнення аліментів, в тому числі існуючої заборгованості.

На переконання ОСОБА_1 , державним виконавцем не було вирішено питання про притягнення боржника до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення; розшук нерухомого майна боржника; не вчинено обмеження щодо виїзду закордон та користування автотранспортом, яким на даний час користується ОСОБА_2 ; не було ініційовано питання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за частиною другою статті 164 Кримінального кодексу України.

Посилання судів на вжитті державним виконавцем заходи є безпідставним, оскільки такі заходи вчинено у 2019 році.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Судами встановлено, що на виконанні Барського відділі державної виконавчої служби у Жмеринському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на примусовому виконанні знаходиться виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа Барського районного суду Вінницької області від 13 червня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку та доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи їх стягнення з 19 квітня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Судами досліджено матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1, з якого встановлено:

15 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження;

здійснено електронні запити до Пенсійного фонду України та до Державної фіскальної служби України про наявність джерел доходів та рахунків у боржника, направлено електронний запит до МВС про наявність майна у боржника;

боржнику за адресою, вказаною у виконавчому документі, було неодноразово направлено виклик, який до органу виконавчої служби не з`являвся;

накладено арешти на грошові кошти боржника;

встановлено тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України;

встановлено тимчасове обмеження боржника у праві полювання та користування зброєю;

встановлено тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами;

відомості про ОСОБА_2 внесено до Єдиного реєстру боржників.

Вироком Барського районного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального прваопорушення, передбаченого частиною першою статті 164 Кримінального кодексу України, та засуджено до покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина 2 статті 451 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Положеннями статті 10 указаного Закону передбачено, що заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком і здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 18 вказаного Закону вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, зокрема, відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, а статтею 76 - відповідальність за невиконання законних вимог виконавця та порушення вимог цього Закону.

Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 28 березня 2025 року витребувано з Барського відділу державної виконавчої служби у Жмеринському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) належним чином завірені копії документів з виконавчого провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа Барського районного суду Вінницької області № 125/786/16-ц.

Під час розгляду скарги ОСОБА_1 судами попередніх інстанцій досліджено витребувані матеріали виконавчого провадження та встановлено вчинення органом виконавчої служби у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 ряд заходів з метою примусового виконання виконавчого документа

№ 125/786/16-ц, зокрема: накладено арешти на грошові кошти боржника; встановлено тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України; встановлено тимчасове обмеження боржника у праві полювання та користування зброєю; встановлено тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; відомості про ОСОБА_2 внесено до Єдиного реєстру боржників.

Вказане спростовує доводи касаційної скарги щодо незастосування до ОСОБА_2 обмежень щодо виїзду закордон та користування транспортними засобами.

При цьому аргумент касаційної скарги, що вказані заходи не є ефективними, оскільки вжиті у 2019 році, Верховний Суд відхиляє, оскільки застосуванні у межах виконавчого провадження арешти, тимчасові обмеження діють до тих пір поки такі заходи не будуть скасовані на підставі відповідних постанов державного виконавця. Таких доказів до касаційної скарги не додано, доводи про це в скарзі відсутні.

Серед іншого, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що вироком Барського районного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року в справі № 125/193/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання у виді у виді громадських робіт на строк 120 годин.

Вказаним вироком встановлено злісне ухилення ОСОБА_2 від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів) в справі № 125/786/16.

Наявність вказаного вироку, тобто вже встановлення судовим рішенням факту злісного ухилення боржника від сплати аліментів та притягнення останнього до кримінальної відповідальності, робить недоцільним притягнення цього боржника в межах виконавчого провадження до адміністративної відповідальності.

Тобто, в цьому випадку, враховуючи дату ухвалення судом вироку 23 квітня 2024 року, з врахуванням набрання його чинності та часу виконання, та звернення ОСОБА_1 04 грудня 2024 року до суду зі скаргою, вказане не може свідчити про бездіяльність державного виконавця, зокрема й щодо ініціювання питання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності саме за частиною другою статті 164 Кримінального кодексу України, адже для фіксування повторності вчинення кримінального правопорушення та процесуального реагування на це органу виконавчої служби очевидно потребується час для вчинення відповідних заходів.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановивши відсутність ознак бездіяльності державного виконавця, дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судами, зводяться до переоцінки судами доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування апеляційним судом норм права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 27 червня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 вересня 2025 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 27 червня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 вересня 2025 року в провадженні за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Барського відділу державної виконавчої служби у Жмеринському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Паламарчук Інни Олексіївни, та зобов`язання вчинити дії, боржник, - ОСОБА_2 .

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян