справа № 756/7941/24 головуючий у суді І інстанції Белоконна І.В.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Каплею Аліною Степанівною на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року про відмову у відшкодуванні витрат на правову допомогу, постановлену під головуванням судді Білоконної І.В., у м. Києві, у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Брокер-експерт», Товариство з обмеженою відповідальністю «Контракт-авто», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЯНГОЛЗ», Приватне акціонерне товариство «Українська страхова група», про визнання недійсним договору добровільного страхування наземного транспорту, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ПАТ «СК «АРКС» звернулося до суду позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Брокер-експерт», Товариство з обмеженою відповідальністю «Контракт-авто», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЯНГОЛЗ», Приватне акціонерне товариство «Українська страхова група», про визнання недійсним договору добровільного страхування наземного транспорту.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києві від 18 червня 2025 року позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Брокер-експерт», Товариство з обмеженою відповідальністю «Контракт-авто», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЯНГОЛЗ», Приватне акціонерне товариство «Українська страхова група» про визнання недійсним договору добровільного страхування наземного транспорту залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

23 червня 2025 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Капля А.С. звернулася до суду зі заявою, в якій просила стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 32 000,00 грн.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року в задоволенні заяви представника відповідача про розподіл судових витрат за правничу допомогу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про розподіл судових витрат за правничу допомогу задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у компенсації витрат на правничу допомогу, оскільки ОСОБА_1 надала належні докази укладення договору з адвокатом, фактичного надання послуг та оплати гонорару, а позов позивача було залишено без розгляду вже після тривалого судового розгляду та активної участі відповідача у процесі, така поведінка позивача свідчить про недобросовісність або необґрунтованість його дій, що відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України та практики ЄСПЛ, є підставою для відшкодування витрат, понесених відповідачем.

Відзив на апеляційну скаргу АТ «СК «АРКС», подано 01 жовтня 2025 року з порушенням встановленого судом строку, який сплив 15 вересня 2025 року, що не заперечується представником позивача.

Жодних поважних причин пропуску вказаного строку, позивачем в клопотання про його поновлення не наведено, що має наслідком відмову в поновленні вказаного строку та залишення поданого відзиву без розгляду, з підстав визначених ст. 126 ЦПК України.

В судове засідання апеляційного суду Порхун Ж.О. не з`явилася. Від представник ОСОБА_1 , адвоката Каплі А.С. надійшла заява про розгляд справи без участі сторони відповідача.

В судове засідання суду апеляційної інстанції представник АТ «СК «АРКС»не з`явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні, а явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виснував, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що стороною відповідача не доведено, що дії позивача у даній справі були необґрунтованими, що призвело до понесення судових витрат відповідачем, з якими законодавство пов`язує можливість стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача у випадку залишення позову без розгляду.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, ч.1 ст. 55 Конституції України, пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.1 ст.4 ЦПК України.

Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-п`ятою ст.137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з п. 5 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

У ст. 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

Зазначене узгоджується із викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21).

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно з ч. 6 ст.142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 9 ст.141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Частиною 1, п.1 ч.2 ст. 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц (провадження № 61-24189св18), від 28 січня 2019 року у справі № 619/1146/17-ц (провадження № 61-44038св18), від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц (провадження № 61-6264св20), від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц (провадження № 61-15039св20), від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18 (провадження № 61-10254св20); Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах: від 09 липня 2019 року у справі № 922/592/17, від 21 січня 2020 року у справі № 922/3422/18, від 21 грудня 2020 року у справі № 922/1001/20; Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 21 листопада 2018 року у справі № 820/4347/17 (адміністративне провадження № К/9901/39893/18), від 18 березня 2020 року у справі № 280/5628/18 (адміністративне провадження № К/9901/16400/19, № К9901/16405/19).

Звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст. 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Саме факт подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, оскільки це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Добросовісні дії позивачів, спрямовані на захист їх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.

Аналогічного висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 листопада 2020 року (провадження №61-16711св19).

З матеріалів справи вбачається, що у заяві про ухвалення додаткового рішення представник відповідача посилаючись на положення ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК Українипросила стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, які вона понесла у зв`язку із розглядом справи, у розмірі 32 000,00 грн.

Разом з тим, подана представником відповідача заява про розподіл судових витрат не містить жодного посилання на факти необґрунтованості дій позивача. Звертаючись до суду з даною заявою представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Капля А.С. не вказувала, що поведінка позивача свідчить про недобросовісність або необґрунтованість його дій та не просила суд стягнути з позивача витрати на правову допомогу, з підстав визначених ч. 5 ст. 142 ЦПК України.

При цьому, представник відповідача, залишила поза увагою, що рішення по суті спору, судом ухвалено не було, а, відтак стягнення з позивача витрат на правову допомогу відповідача можливе лише з підстав, визначених ч. 5 ст. 142 ЦПК України.

В апеляційні скарзі сторона відповідача зазначила, що позов було залишено без розгляду вже після тривалого судового розгляду та активної участі відповідача у процесі, така поведінка позивача свідчить про недобросовісність та необґрунтованість його дій.

Отже, представник відповідача в апеляційній скарзі посилається на обставини, які нею не зазначались в заяві про ухвалення додаткового рішення та з якими вона не пов`язувала свої вимоги.

Разом з тим, вказані представником відповідача в апеляційній скарзі обставини не дають підстав вважати дії позивача необґрунтованими, оскільки, як було зазначено вище, звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права, не може свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами та не може мати наслідком обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

Колегія суддів виходить із системного тлумачення положень ч. 5, 6 ст.142, ч. 9 ст.141 ЦПК України відповідно до якого, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 5 ст.142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №711/64/23 (провадження № 61-8686св23).

Подана заява не містить жодних доводів та обґрунтувань в частині не обґрунтованих дій позивача, які відповідач мала довести та які б могли бути перевірені судом, (Постанова Верховного Суду від 12 листопада 2020 року (провадження №61-16711св19), а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав до задоволення заяви.

В даному випадку самостійний аналіз судом матеріалів справи та пошук обставин, які б могли свідчити про не обґрунтованість дій позивача, без відповідних доводів та посилань у поданій заяві, не відповідали б принципу диспозитивності цивільного процесу, оскільки очевидно такі дії були б вчинені з порушенням основних засад цивільного судочинства, визначених п. 5 ч. 3 ст. 2 та ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Каплею Аліною Степанівною залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.