Дата документу 08.10.2025 Справа № 334/3852/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/3852/22 Головуючий у 1-й інстанції: Гнатюк О.М.
Провадження № 22-ц/807/1108/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенка Євгена Андрійовича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум» про визнання права безстрокового користування квартирою та встановлення безстрокового сервітуту,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що згідно договору найму житлового приміщення від 28.12.1993 року (далі - договір найму), укладеного між Науково-виробничою фірмою "Форум" (далі - НВФ "Форум", Наймодавець) та ОСОБА_1 (далі - Наймач, позивач), Наймач та члени його родини отримали у користування квартиру АДРЕСА_1 .

Підписанню Договору найму передувало прийняття Наймача відповідно наказу № 404 від 26 липня 1993 року на роботу каменярем у будівельний цех Науково-виробничої фірми "Форум", тобто до Наймодавця.

На момент підписання зазначеного договору сторони діяли відповідно до вимог чинного на той час законодавства, а саме, ст. 4 Закону України "Про власність", якою передбачалося, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої незабороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам. А також до Цивільного кодексу УРСР 1963 року, зокрема до ст. 153, якою встановлювалося, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі (в даному випадку проста письмова) досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

В абзаці першому п. 2.1 вищевказаного договору найму житлового приміщення передбачено передачу квартири у безстрокове користування наймача або одному з членів його сім`ї, якщо Наймач пропрацює у фірмі не менше 15 років.

Другий абзац цього ж п. 2.1. Договору найму викладено наступним чином: У разі переведення Наймача за згодою сторін на іншу роботу або у зв`язку з неможливістю виконання роботи на колишній посаді за станом здоров`я внаслідок отриманої виробничої травми, квартира, що займається, залишається у користуванні Наймача.

Отже, умовами зазначеного договору прямо передбачено три випадки, коли право строкового використання квартири залишається за Наймачем:

-якщо Наймач пропрацює на фірмі не менше 15 років;

-у випадку переведення Наймача за угодою сторін на іншу роботу;

-в зв`язку з неможливістю виконання роботи за станом здоров`я в результаті виробничої травми.

Статтею 61 ЦК УРСР, що діяла на момент укладання вищезазначеного договору, встановлено: Угода визнається укладеною під відкладальною умовою, якщо сторони поставили виникнення прав і обов`язків у залежність від обставини, щодо якої невідомо, станеться вона чи не станеться.

Визначальна особливість такого виду угод полягає в тому, що настання цивільних прав та обов`язків за такими угодами ставиться в залежність від настання після укладення правочину в майбутньому певних обставин, щодо яких у сторін на момент укладення угоди існує лише відповідна вірогідність появи, незалежно від їх волі, тієї чи іншої передбачуваної обставини.

Отже, згідно договору найму від 28.12.1993, право безстрокового користування спірною квартирою у Наймача виникає із настанням однієї з умов, зазначених у пункті 2.1, що відповідало чинному на момент укладання угоди законодавству.

26 липня 1993 року позивача було прийнято на роботу у будівельний цех НВФ "Форум", тобто з ним було укладено трудовий договір, що підтверджується записом № 17 трудової книжки НОМЕР_1 .

25 квітня 1997 року ОСОБА_1 було звільнено по переводу до СП "Амфор Інтернернешнл". Згідно відомостей про роботу, вказаних на сторінках 12-13 трудової книжки, у графі 19 зазначено: "... 25 04 1997 Уволен по переводу в СП "Амфор Интернэшнл - ст. 36 п. 5 КЗОТ Украины Пр. 378 от 8.05.97 г...".

У пункті 5 ст. 36 КЗпП України визначено, як причину для припинення трудового договору: переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Вважає, що в цьому випадку трудові відносини Наймача з НВФ "Форум" були припинені в зв`язку з переведенням працівника, за його згодою, на інше підприємство.

Дана подія безпосередньо відповідає умовам, визначеним у п. 2.1. Договору найму.

Таким чином, як з боку Наймача, так і з боку Наймодавця були виконані прописані в договорі найму умови, відповідно до яких квартира АДРЕСА_1 залишається у постійному користуванні Наймача.

В даному випадку мало місце взаємне волевиявлення обох сторін, яке призвело до припинення трудового договору ОСОБА_1 шляхом його переведення до іншого підприємства. Обидві сторони були обізнані про умови договору найму та наслідки своїх дій.

Після передачі спірної квартири за Договором найму Наймачу, останній, разом з дружиною - ОСОБА_2 , донькою - ОСОБА_3 і сином - ОСОБА_4 вселилися в неї, за особистий рахунок неодноразово здійснювали в квартирі ремонт, а також вносили плату за користування жилим приміщенням, комунальні та інші послуги.

Позивач вважає, що відповідно до умов Договору найму набув право безстрокового користування квартирою АДРЕСА_1 , тому звертається до суду для захисту своїх прав.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд: визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 ; встановити сервітут без визначення строку на користування ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум» про визнання права безстрокового користування квартирою та встановлення безстрокового сервітуту відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко Є.А. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко Є.А. посилається на те, що суд першої інстанції дійшов до хибного висновку, що припинення дії трудового договору в порядку п. 5 ст. 36 КЗпП України «переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду» - не є підставою для набуття права постійного користування квартирою.

Зауважує, що факт набуття ОСОБА_1 права постійного користування спірною квартирою було встановлено у постанові Запорізького апеляційного суду від 08.02.2023 по справі № 334/8158/17, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум» щодо виселення ОСОБА_1 разом з родиною із вищезазначеної квартири. Вказана постанова Запорізького апеляційного суду від 08.02.2023 по справі №334/8158/17 є чинною та залишена в силі постановою Верховного Суду від 12 липня 2023 року.

Вважає, що ОСОБА_1 відповідно до умов Договору найму житлового приміщення від 28.12.1993 року, набув право безстрокового користування квартирою АДРЕСА_1 . Однак, відповідач, ТОВ «Науково-виробнича фірма «Форум», намагався позбавити ОСОБА_1 цього права шляхом подання позову про виселення. Тому, для захисту своїх прав, ОСОБА_1 був вимушений звернутися до суду щодо встановлення сервітуту на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум» - адвоката Балабка А.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Вважає, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом у ОСОБА_1 сплив ще у 2000 році, тобто 24 роки тому (три роки з дати коли закінчився строк користування у зв`язку зі звільненням).

Наголошує, що посилання на постанову Запорізького апеляційного суду від 08.02.2023 року по справі №334/8158/17 є недоречним, оскільки предметом тієї справи було усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення без надання іншого житла та зняття з реєстрації місця проживання, а не встановлення сервітуту. Зазначає, що факт того, що ОСОБА_1 не набув право безстрокового користування спірною квартирою було встановлено у справі №334/5943/20.

Право постійного користування позивач не набув, так як не пропрацював у відповідача 15 років. Встановлення сервітуту не можливо, так як ОСОБА_1 не звертався до відповідача з приводу укладення договору сервітуту, що є обов`язковою умовою для звернення до суду з позовом про встановлення сервітуту.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено виконання однієї з умов набуття права безстрокового користування спірною квартирою, що передбачені п. 2.1 Договору найму житлового приміщення від 28.12.1993 року, тому відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права безстрокового користування квартирою.

Проте, погодитися з такими висновками суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно з договором купівлі-продажу від 27 жовтня 1992 року, укладеним між колективним малим підприємством науково-виробнича фірма «Форум» та громадянином ОСОБА_5 , колективне мале підприємство науково-виробнича фірма «Форум» придбало квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з прийняттям та набранням чинності Законом України «Про господарські товариства» колективне мале підприємство науково-виробнича фірма «Форум», на підставі укладеного між учасниками установчого договору від 10 листопада 1993 року, було реорганізоване у ТОВ «Науково-виробнича фірма «Форум» та на підставі розпорядження виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів від 10 грудня 1993 року № 1817р проведено реєстрацію підприємства.

26 липня 1993 року згідно з наказом підприємства № 404 ОСОБА_1 був прийнятий на посаду каменяра до малого підприємства науково-виробнича фірма «Форум». А після перереєстрації підприємства, ОСОБА_6 залишився працювати на тій же посаді у ТОВ «Науково-виробнича фірма «Форум».

28 грудня 1993 між НВФ «Форум» та ОСОБА_1 було укладено договір найму житлового приміщення.

Згідно з пунктом 1.1 вказаного договору наймодавець (ТОВ «Науково-виробнича фірма «Форум») передав наймачу ( ОСОБА_1 ) та членам його сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у користування трикімнатну квартиру.

Розділом 2 договору найму житлового приміщення визначено обов`язки сторін у договорі, зокрема, пунктом 2.1 передбачено передачу квартири у безстрокове користування наймача або одному з перелічених членів його сім`ї, якщо наймач ( ОСОБА_1 ) пропрацює у фірмі не менше 15 років.

Другим абзацом пункту 2.1 договору передбачено, що у випадку переведення наймача за угодою сторін на іншу роботу або у зв`язку з неможливістю виконання роботи за попередньою посадою за станом здоров`я в результаті отриманої виробничої травми зайнята квартира залишається у користуванні наймача.

Відповідно до підпункту б) пункту 2.2. договору найму житлового приміщення, наймач зобов`язується протягом погодженого строку не проводити обмін наданого житлового приміщення, не здавати його в піднайм та не вселяти в нього інших осіб, крім перерахованих у пункті 1.1 договору.

28 грудня 1993 року на підставі поданих заступником директора з кадрів та збуту ТОВ «Науково-виробнича фірма «Форум» заяв, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були зареєстровані у зазначеній квартирі.

25 квітня 1997 року згідно з наказом № 378 ОСОБА_1 був звільнений з посади оператора-переробника дільниці ТОВ «НВФ «Форум», а 01 квітня 1998 року, згідно з наказом № 96 ОСОБА_1 був прийнятий на посаду пресувальника лому та відходів металу на ТОВ «НВФ «Форум».

13 лютого 2002 року згідно з наказом № 850 ОСОБА_1 був звільнений з посади ливарника за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Також встановлено, що ОСОБА_1 не ініціював питання встановлення сервітуту перед ТОВ «НВФ «Форум». Зокрема, позивач не звертався до відповідача із пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту на конкретно визначених умовах.

Колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною четвертою статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі PowellandRayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартира (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, пункт 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyv.Ukraine») заява № 30856/03, пункт 41).

У частині першій статті 402 ЦК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно з частиною третьою статті 402 ЦК України у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Тлумачення цих норм свідчить про те, що умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/4106/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 925/603/18, від 17 жовтня 2019 року у справі № 484/690/16-ц та від 27 листопада 2019 року у справі № 751/8865/15-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 686/18456/18.

Умовою встановлення сервітуту є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник нерухомого майна відмовляється укласти договір про встановлення сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2022 року у справі № 334/8158/17 позов ТОВ «Науково-виробнича фірма «Форум» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , треті особи: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Відділ по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення без надання іншого житла і зняття з реєстрації місця проживання було задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні ТОВ «Науково-виробнича фірма «Форум» права користування та розпорядження нерухомим майном квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Зобов`язано Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради зняти з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 .

Постановою Запорізького апеляційного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 334/8158/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , задоволено.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2022 року скасовано та прийнято постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ТОВ «Науково-виробнича фірма «Форум» відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що умовами договору найму передбачено три випадки, коли право безстрокового використання квартири залишається за наймачем: якщо наймач пропрацює на фірмі не менше 15 років; у випадку переведення наймача за угодою сторін на іншу роботу; у зв`язку з неможливістю виконання роботи за станом здоров`я в результаті виробничої травми. Оскільки ОСОБА_1 був звільнений з ТОВ «Науково-виробнича фірма «Форум» у зв`язку з переведенням за взаємною згодою сторін, то за ним залишилося право безстрокового найму квартири, й він і його сім`я не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення.

Постановою Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 334/8158/17 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум» залишено без задоволення. Постанову Запорізького апеляційного суду від 08 лютого 2023 року залишено без змін.

Верховний Суд виснував, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов ТОВ «Науково-виробнича фірма «Форум» є необґрунтованим, оскільки ОСОБА_1 у встановленому порядку, передбаченому умовами договору найму з позивачем, здобув право безстрокового використання квартири, тому його та членів його сім`ї виселення з неї без надання іншого житла є незаконним; виконавши умови, зазначені у договорі найму, ОСОБА_1 набув право користування квартирою. Доводи заявника про те, що умови договору найму, за якими переведення на іншу роботу не припиняє право користування квартирою, стосуються переведення на цьому самому підприємстві, у той час, як ОСОБА_1 був переведений в інше підприємство, ним не доведені, оскільки договір найму такого чіткого посилання не має. А у разі неоднозначного тлумачення умов договору, вони тлумачаться проти того, хто готував договір (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)). Верховний Суд урахував правовідносини, які склалися між сторонами на основі договору найму, які передбачають декілька підстав залишення у постійному користуванні наймача спірної квартири, а також справедливий баланс між інтересами сторін.

Отже, зазначеним судовим рішенням було встановлено, що ОСОБА_1 у встановленому порядку, передбаченому умовами договору найму з ТОВ «Науково-виробнича фірма «Форум», здобув право безстрокового використання квартирою АДРЕСА_1 ; також встановлено відсутність передбачених законом підстав для його виселення без надання іншого житла.

За таких обставин, та враховуючи, що позивач не звертався до відповідача із пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту на конкретно визначених умовах, відсутні підстави для задоволення позову та додаткового визнання за позивачем права користування квартирою АДРЕСА_1 , встановлення сервітуту на користування ОСОБА_1 вказаною квартирою.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, проте помилився щодо мотивів (підстав) такої відмови, що є підставою для зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення в цій частині шляхом її викладення в редакції даної постанови.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенка Євгена Андрійовича задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2025 року у цій справі змінити, викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 20 жовтня 2025 року

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко