Номер провадження: 22-ц/813/4605/25
Справа № 947/6133/25
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Чеботар А.Г.,

представника СТ «Фінтек Меркурій» - адвоката Купенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Черненко Микола Олександрович, на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2025 року, постановлену під головуванням судді Луняченка В.О., про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_1 до Споживчого товариства «Фінтек Меркурій» про стягнення коштів та визнання недійсним окремих положень договору,

встановив:

13.02.2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Споживчого товариства (далі СТ) «Фінтек Меркурій» про стягнення коштів та визнання недійсними окремих положень договору.

Крім того, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Черненко М.О. звернувся із заявою про застосування судом заходів забезпечення позову, шляхом арешту грошових коштів, що належать СТ «Фінтек Меркурій», які знаходяться на всіх рахунках СТ «Фінтек Меркурій», в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, та на майно, яке належить на праві власності СТ «Фінтек Меркурій» у межах суми позову- 3 166 031,98 грн., мотивуючи заяву можливістю відчуження відповідачем належного йому майна, в разі недостатності грошових коштів відповідача, в разі задоволення позову.

Щодо зустрічного забезпечення позову, позивачем була заявлена сума зустрічного забезпечення у розмір 5000,00 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Черненко М.О., було відмовлено (а.с.31-32).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Черненка М.О., ставить питання про скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2025 року, ухвалення нового судового рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.37-41).

У відзиві на апеляційну скаргу СТ «Фінтек Меркурій» просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (а.с.88-90).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника СТ «Фінтек Меркурій» - адвоката Купенко А.І. та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (а.с. 101-104).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу за участю з`явившихся учасників справи, у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що забезпечення позову у заявленому позивачем вигляді може створити перешкоди для відповідача у здійсненні ним господарської діяльності (а.с.31-32).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

За змістом п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

В заяві про забезпечення позову представник позивача просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать СТ «Фінтек Меркурій», які знаходяться на всіх рахунках СТ «Фінтек Меркурій», в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, та на майно, яке належить на праві власності СТ «Фінтек Меркурій» у межах суми позову 3 166 031,98 грн., мотивуючи заяву можливістю відчуження відповідачем належного йому майна, в разі недостатності грошових коштів відповідача, в разі задоволення позову. Щодо зустрічного забезпечення позову, позивачем заявлена сума зустрічного забезпечення у розмірі 5000,00 грн (а.с.25-28).

Проте, заява позивача про забезпечення позову не зазначає належних та допустимих доказів щодо реальних ризиків та потенційної неможливості виконання своїх грошових зобов`язань відповідачем в разі ухвалення рішення на користь позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 914/1570/20 від 18.04.2021 року зазначено, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі, зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Відповідно до постанови Верховного Суду по справі № 915/772/23 від 08.01.2024 року умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду тощо.

У постанові Верховного Суду по справі №61-12266ав22 від 16.02.2023 року зазначено, що при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених процесуальним кодексом.

Таким чином, обов`язковою умовою при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на банківські рахунки та майно сторони спору, є належні та допустимі докази наявності реальних ризиків ускладнення або унеможливлення виконання судового рішення.

Однак, усі доводи апелянта ОСОБА_1 фактично зводяться до голослівних припущень, які не підтверджуються жодними доказами та не відображають дійсні наміри відповідача та його реальний фінансовий стан.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №753/22860/17 від 15.09.2020 року.

Більше того, задоволення заяви про забезпечення позову за відсутності доказів існування ризиків ускладнення або унеможливлення виконання судового рішення призведе до процесуального свавілля, адже тоді кожен, чий позов є завідомо необґрунтованим матиме можливість арештовувати рахунки та майно своїх контрагентів - така ситуація є неприпустимою, оскільки повністю нівелює роль і значення заходів забезпечення позову у цивільному процесі.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, оскільки такі обмеження господарюючого суб`єкта можуть призвести до незворотних наслідків (постанова Верховного Суду у справі № 910/1455/23 від 18.01.2024 року).

Відмовляючи ОСОБА_1 у забезпеченні позовної заяви, суд першої інстанції також обґрунтовано виходив із того, що у разі накладення арешту на грошові кошти, які перебувають на банківських рахунках відповідача, такий вид забезпечення позову призведе до порушення господарської діяльності СТ «Фінтек Меркурій», що також є неприпустимим.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що необґрунтований арешт банківських рахунків та майна СТ «Фінтек Меркурій» призведе до неможливості виконання таких зобов`язань своєчасно, так як внаслідок зупинення господарської діяльності можливе погіршення майнового стану відповідача, що аж ніяк не сприятиме виконанню судового рішення у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Крім того, позивач ОСОБА_1 в заяві про забезпечення позову також просить накласти арешт на усе належне СТ «Фінтек Меркурій» майно у межах суми позовних вимог, однак при цьому не зазначає відомості щодо переліку і вартості такого майна.

Застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на все майно боржника у межах суми вимог при відсутності відомостей про вартість такого майна є невиконуваним (постанова Верховного Суду по справі №824/239/2018 від 28.03.2019 року).

Доводи заявника апеляційної скарги щодо заперечення СТ «Фінтек Меркурій» факту наявності в останнього заборгованості, не можуть бути підставою для забезпечення позову, адже вказані обставини складають зміст позову ОСОБА_1 , а відтак підлягають дослідженню та встановленню під час розгляду позовної заяви по суті.

Більше того, не визнавати заявлені позивачем позовні вимоги є законним правом відповідача.

Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка міститься у постанові по справі № 916/795/24 від 01.07.2024 року: «під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову».

Таким чином, посилання апелянта на факт заперечення відповідачем наявності у нього заборгованості як на підставу для застосування забезпечення позову, є необґрунтованим та таким, що не підлягає розгляду судом під час вирішення вказаного процесуального питання.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенція зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, ухвалу прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Черненко Микола Олександрович, залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2025 року про відмову в забезпеченні позову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 23.10.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева