Справа №461/6496/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 жовтня 2025 року Галицький районний суд м. Львова
в складі: головуючого судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Старовецька С.І.
за участю представника позивача Винниченка М.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення коштів, -
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення коштів.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, покликається на те, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23.11.2022 року у справі № 461/5617/22 стягнуто з Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь позивача інфляційні збитки у розмірі 1 489 320,86 грн; пеню у розмірі 1 514 162,32 грн; три проценти річних з простроченої суми у розмірі 163 468,00 грн; витрати на нотаріальне оформлення та реєстрацію права власності у сумі 6 500,00 грн; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. Постановою Львівського апеляційного суду від 18 липня 2023 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 листопада 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Галицького ВДВС у м. Львові Західного МУ МЮ (м. Львів) на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки у розмірі 206 943,00 грн. Стягнуто з Галицького ВДВС у м. Львові Західного МУ МЮ (м. Львів) на користь ОСОБА_1 три проценти річних з простроченої суми у розмірі 42 150,00 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з Галицького ВДВС у м. Львові Західного МУЮ (м. Львів) на користь ОСОБА_1 786,54 грн витрат на правничу допомогу, надану в суді першої інстанції. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2025 року постанову Львівського апеляційного суду від 18 липня 2023 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови та її резолютивну частину в наступній редакції: позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Стягнути з Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 1 115 195,71 грн та 3 % річних у розмірі 117 186,69 грн. Стягнути з Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 витрати на нотаріальне оформлення та реєстрацію права власності у сумі 6 500,00 грн. У задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення пені відмовити. Стягнути з Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь держави судовий збір за перегляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 9 169,78 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за перегляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 12 663,02 грн.
Позивач вважає, що нарахування інфляційних втрат за наступний період має здійснюватися з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.
Представник позивача Винниченко М.П. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Вказує на те, що перебування справи на розгляді у судах різних інстанцій значний час не є підставою для донарахування інфляційних втрат та стягнення додаткових грошових зобов`язань з відділу, а тому вважає, що ОСОБА_1 отримав кошти, які підлягали для повернення у зв`язку з визнанням недійсними прилюдних торгів, 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до ст. 625 ЦК України.
У зв`язку із цим, подання позову ОСОБА_1 до Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про донарахування інфляції є безпідставним, адже керуючись вищезазначеним інфляційні втрати та 3% річних стягнуто з відділу згідно вищезазначеної постанови, відтак просив відмовити у задоволенні позову.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що на виконанні Галицького ВДВС Львівського МУЮ перебувало виконавче провадження ВП № 25891700 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2426, виданого 19 листопада 2010 року Галицьким районним судом м. Львова, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ін. на користь ПАТ «Кредобанк» 1 458 065,97 грн. боргу за кредитним договором.
В ході проведення виконавчих дій 07 грудня 2012 року відбулися прилюдні торги з реалізації майна боржника.
Згідно з протоколом про проведення прилюдних торгів ТОВ «ТД «Еліт Сервіс» від 07 грудня 2012 року № 13-0113/12-2 переможцем аукціону з продажу майнового комплексу на АДРЕСА_1 став ОСОБА_1
20 грудня 2012 року начальником Галицького ВДВС Львівського МУЮ затверджено акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки.
ОСОБА_1 перерахував на депозитний рахунок Галицького ВДВС Львівського МУЮ грошові кошти в загальному розмірі 469 621,80 грн, що визнається відповідачем.
08 травня 2013 року державний нотаріус Трускавецької державної нотаріальної контори Панкевич Р. І. видав ОСОБА_1 свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2014 року у цивільній справі №457/324/13, яке набрало законної сили, визнано недійсними прилюдні торги від 07 грудня 2012 року, проведені Львівською філією ТОВ «ТД Еліт Сервіс» з реалізації арештованого нерухомого майна.

Постановою Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 457/462/16 визнано недійсними та скасовано: протокол № 13-0113/12-2 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки); акт державного виконавця від 20 грудня 2012 року про реалізацію предмета іпотеки; свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 08 травня 2013 року № 97 та № 92, видані державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори Панкевичем Р.І.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 жовтня 2022 року у справі № 461/3664/22 стягнуто з Галицького ВДВС у м. Львові Західного МУ МЮ (м. Львів) на користь ОСОБА_1 грошові кошти, отримані виконавчою службою як оплату за майно згідно протоколу № 13-0113/12-2 від 07 грудня 2012 року, в розмірі 469 621,80 грн; стягнуто з ТОВ «ТД Еліт сервіс» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, отримані спеціалізованою організацією як гарантійний внесок по оплаті суми винагороди в розмірі 27 592, 35 грн та як винагороду в розмірі 54 632,85 грн.

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного Міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) (далі Галицький ВДВС у м. Львові Західного МУЮ (м. Львів) та просив стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду, яка складається з інфляційних втрат як компенсації знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період їх оплати з 07 грудня 2012 року по 20 жовтня 2022 року у розмірі 1 489 320,86 грн, пені у розмірі 1 514 162,32 грн, 3 % річних у розмірі 163 468,00 грн, витрат на оформлення та реєстрацію права власності у розмірі 6 500,00 грн, а також моральну шкоду у розмірі 154 517,16 грн.

На обґрунтування позову зазначав, що 07 грудня 2012 року він придбав на прилюдних торгах майновий комплекс на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

08 травня 2013 року державний нотаріус Трускавецької державної нотаріальної контори на підставі акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки видав йому свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2014 року визнано недійсними прилюдні торги від 07 грудня 2012 року.

Постановою Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року, яка набрала законної сили, визнано недійсними та скасовано: протокол № 13- 0113/12-2 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна; акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки; свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Оскільки правочин купівлі-продажу був визнаний недійним, сторони підлягають поверненню у попередній стан. Він повернув нерухоме майно, яке було предметом цього правочину, однак у зв`язку з неповерненням йому виконавчою службою грошових коштів, сплачених після перемоги на прилюдних торгах, він звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 жовтня 2022 року стягнуто з Галицького ВДВС у м. Львові Західного МУЮ (м. Львів) на його користь грошові кошти, отримані виконавчою службою як оплата за майно згідно протоколу № 13-0113/12-2 від 07 грудня 2012 року в розмірі 469 621,80 грн, а також з ТОВ «ТД Еліт сервіс» грошові кошти, отримані спеціалізованою організацією як гарантійний внесок по оплаті суми винагороди в розмірі 27 592,35 грн та як винагороду в розмірі 54 632,85 грн.

На спірні правовідносини поширюються положення частини другої статті 625 ЦК України, а тому з виконавчої служби підлягають стягненню інфляційні втрати та три відсотки річних.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Галицького ВДВС у м. Львові Західного МУЮ (м. Львів) на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки у розмірі 1 489 320,86 грн.

Стягнуто з Галицького ВДВС у м. Львові Західного МУЮ (м. Львів) на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 1 514 162,32 грн.

Стягнуто з Галицького ВДС у м. Львові Західного МУЮ (м. Львів) на користь ОСОБА_1 три проценти річних з простроченої суми у розмірі 163 468,00 грн.

Стягнуто з Галицького ВДВС у м. Львові Західного МУЮ (м. Львів) на користь ОСОБА_1 витрати на нотаріальне оформлення та реєстрацію права власності у сумі 6 500,00 грн.

Стягнуто з Галицького ВДВС у м. Львові Західного МУЮ (м. Львів) на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 липня 2023 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 листопада 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Галицького ВДВС у м. Львові Західного МУ МЮ (м. Львів) на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки у розмірі 206 943,00 грн.

Стягнуто з Галицького ВДВС у м. Львові Західного МУ МЮ (м. Львів) на користь ОСОБА_1 три проценти річних з простроченої суми у розмірі 42 150,00 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з Галицького ВДВС у м. Львові Західного МУЮ (м. Львів) на користь ОСОБА_1 786,54 грн витрат на правничу допомогу, надану в суді першої інстанції.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2025 року постанову Львівського апеляційного суду від 18 липня 2023 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови та її резолютивну частину в наступній редакції:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 1 115 195,71 грн та 3 % річних у розмірі 117 186,69 грн.

Стягнути з Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 витрати на нотаріальне оформлення та реєстрацію права власності у сумі 6 500,00 грн.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення пені відмовити.

Стягнути з Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь держави судовий збір за перегляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 9 169,78 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за перегляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 12 663,02 грн.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання) суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми (акцесорне зобов`язання (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19)).

Отже, з набранням чинності судового рішення про визнання торгів недійсними, у відповідача виник обов`язок повернути грошові кошти, отримані від позивача.

Проте, Галицький ВДВС у м. Львові Західного МУ МЮ (м. Львів) не повернув кошти і рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 жовтня 2022 року стягнуто з виконавчої служби грошові кошти, отримані виконавчою службою як оплату за майно згідно протоколу № 13- 0113/12-2 від 07 грудня 2012 року в розмірі 469 621,80 грн, що свідчить про прострочення виконання зобов`язання з повернення грошових коштів.

Таким чином, між сторонами існували грошові зобов`язання, невиконання яких зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, адже після набрання рішенням про визнання недійсними прилюдних торгів законної сили, тобто з 27 червня 2014 року, у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) сплачені грошові кошти.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 552/5052/20 (провадження № 61-3585св21).

Як вбачається з постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2025 року у справі № 461/5617/22, позивачем були заявлені вимоги про стягнення з Галицького ВДВС у м. Львові Західного МУ МЮ (м. Львів) інфляційних втрат у розмірі 1 489 320,86 грн та 3 % річних у розмірі 163 468,00 грн, проте такі вимоги суд задоволив частково, тільки за період з 27 червня 2014 року (дня набрання законної сили судовим рішенням про визнання торгів недійсними) до 20 жовтня 2022 року (дати звернення до суду з цим позовом), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 115 195,71 грн інфляційних втрат та 3 % річних у розмірі 117 186,69 грн.

Позивач вважає, що нарахування інфляційних втрат за наступний період має здійснюватися з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом встановлено розмір процентів за прострочення виконання зобов`язання на рівні 3 % річних, а також обов`язок боржника відшкодувати інфляційні збитки за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Визначення поняття «грошового зобов`язання» наявне у ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», згідно з абз. 5 ч. 1 якої, грошове зобов`язання - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях. До складу грошових зобов`язань боржника, в тому числі зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду, а також зобов`язання, які виникли внаслідок заподіяння шкоди життю і здоров`ю громадян, зобов`язання з виплати авторської винагороди, зобов`язання перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої участі. Склад і розмір грошових зобов`язань, у тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги, сума кредитів з урахуванням відсотків, які зобов`язаний сплатити боржник, визначаються на день подання до господарського суду заяви про порушення справи про банкрутство, якщо інше не встановлено цим Законом.

У пп.22, 25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц зазначено, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц.

У пунктах 44 та 45 постанови Верховного Суді у справі у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення».

Відповідно до п.23 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 у кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

Частиною другою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування суми боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржників за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018року у справі №686/21962/15-ц.

Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення грошових коштів, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбаченихстаттею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18.

Крім того, згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також проценти від простроченої суми. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (постанова Верховного Суду України від 04.07.2011 р. № 13/210/10 та від 12.09.2011 р. № 6/433-42/183 і постанова Вищого господарського суду України від 16.03.2011 р. № 11/109, а також п.5 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 21.11.2011 р. № 01-06/1624/2011 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права).

Таким чином, наявність судових актів про стягнення заборгованості, у тому числі стосовно яких є ухвала про відстрочку або розстрочку виконання, не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Щодо особливостей нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, то сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.97 N 62-97р).

У постанові від 30 липня 2019 року у справі № 905/306/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Також Верховний Суд у зазначеній постанові дійшов висновку, що нарахування інфляційних втрат за наступний період має здійснюватися з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Суд не вбачає підстав відступати від викладеної правової позиції та вважає слушними доводи позивача щодо здійснення інфляційних нарахувань, зокрема, на суми, на які збільшився борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів, тобто 2149227 (загальна сума боргу з інфляційними вірно розрахованими та 3% річні) - 1232381 (виплачені кошти позивачу) = 916 846 грн (залишок боргу невиплачена сума).

Таким чином, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, рішення ЄСПЛ, з огляду на зміст та обґрунтування позовних вимог, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту права позивача, який забезпечить поновлення його порушеного права, є стягнення з Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на його користь грошових коштів у сумі 916 846 грн (яка складається з 2 149 227 (загальна сума боргу з інфляційними вірно розрахованими та 3% річні) - 1232381 (виплачені кошти позивачу) = 916 846 грн (залишок боргу невиплачена сума).

Щодо строків давності, то даний позов не стосується самих торгів, а стосується стягнення компенсації упощеної вигоди та втрат позивача.

Тобто, з моменту повернення відповідачем позивачу його коштів, у позивача виникло право вимагати нарахування індексу інфляції, упущеної вгоди, 3 % річних та всіх інших складових нарахувань.

Матеріалами справи встановлено, що кошти відповідачем позивачу були перераховані лише у 2023 році та згодом наступна частина у 2025 році. Основна сума, яку позивач вніс для участі в торгах, була повернута відповідачем позивачу, проте інфляційні втрати та 3% річні були відшкодовані лише частково.

Відтак, суд приходить до переконання про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем та підтверджені матеріалами справи, підлягають стягненню з відповідача.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України закріплено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та адвокатом Винниченком М.П. укладено договір про надання правової допомоги від 10.06.2022, предметом якого є надання клієнту юридичних послуг. Вартість послуг, здійснених адвокатом, оцінена у 20000 грн.

Разом з цим, суд вважає, що визначена адвокатом сума гонорару є необґрунтованою, такою, що не відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом, наданих адвокатом послуг, з огляду на наступне.

В частині 4 ст. 137 ЦПК України зазначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом; вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Верховний Суд у справі №201/14495/16-ц від 30.09.2020 приходить до висновку: «Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд мас виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи».

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18.

Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно із заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача заявлено розрахунок витрат у розмірі 20000 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, правнича допомога адвоката полягала у складенні позовної заяви та відвідуванні судового засідання.

Крім того, представником позивача не складено жодного процесуального документа у даній справі.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, однак, при цьому, суд вважає, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, а тому, враховуючи критерій розумності розміру витрат на правову допомогу та виходячи з конкретних обставин справи, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, слід зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд -

вирішив:

позов задовольнити.

Стягнути з Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) грошові кошти в сумі 916 846 гривень, яка складається з: 2 149 227 (загальна сума боргу з інфляційними вірно розрахованими та 3% річні) - 1 232 381 (виплачені кошти позивачу) = 916 846 грн (залишок боргу невиплачена сума).

Стягнути з Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 17.10.2025.

Суддя І.Р.Волоско