Справа № 125/2253/24
Провадження № 22-ц/801/2100/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Питель О. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 рокуСправа № 125/2253/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Берегового О.Ю., Панасюка О.С., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Барського районного суду Вінницької області від 20 травня 2025 року, ухвалене суддею Пителем О.В., повне рішення складено 16 червня 2025 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненої військовою агресією проти України,

встановив:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути із російської федерації (за рахунок її коштів, майна і активів) на його користь моральну шкоду у розмірі 65 000 000, що на день заявлення позовних вимог еквівалентно 1 585 365,85 дол. США або 1 547 619,05 EUR.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 24 лютого 2022 року російська федерація розпочала військову агресію проти України, вчинивши терористичний широкомасштабний збройний напад, який триває до сьогодні. На території України йде війна із застосуванням сучасних систем озброєння, країною агресором здійснюється терор мирного населення, відбувається масове знищення інфраструктури. Через військову агресію значна територія України виявилася окупованою іноземним російським військом. По неокупованим територіям ведуться постійні обстріли, тривають важкі бої безпосередньо по лініям зіткнення, а лінія фронту складає понад 1 000 км.

Вчинена військова агресія російської федерації проти України є загальновідомим фактом та не підлягає окремому доведенню. Військова збройна агресія спричинила тяжкі наслідки як для держави у цілому, так і для громадян України. Спричинені такі наслідки і безпосередньо для позивача.

Позивач зазначає, що він жив нормальним, повноцінним життям, але війна кардинально змінила його життя і, на жаль, не на краще. Станом на 24 лютого 2022 року він проживав зі своєю сім`єю у м. Вишгород Київської області, в орендованій квартирі. 05 травня 2022 року, після проходження BJIK, позивач мобілізувався до лав ЗСУ.

ІНФОРМАЦІЯ_1 на полі бою загинув брат його дружини - ОСОБА_2 . Зі своїм братом його дружина та він мали дуже теплі і близькі стосунки, а тому його смерть сколихнула психічний та емоційний стан усієї їхньої родини. Напруга була надзвичайно високою. Дружина постійно перебувала у стані істерик, зривів, у неї з`явилася страшна фобія його втрати. Таким чином, її емоції залишали відбиток на психологічному стані позивача.

У подальшому, 23 листопада 2023 року у будинок, де мешкала родина позивача у місті Вишгороді влучила ворожа ракета. Дружина та теща саме у цей час знаходилися вдома, а позивач перебував у Бахмуті. У момент влучення ракети позивач з дружиною були на відеозв`язку. Позивач зазначає, що ці події взагалі вибили землю під ногами, адже він розумів, що у цей час міг втратити своїх рідних людей. Дружина отримала значну психологічну травму і вимушена працювати з психотерапевтом й по теперішній час. Документ, яким можна було б підтвердити факт їхнього проживання у будинку за зазначеною вище адресою не зберігся, оскільки після влучання ракети у будинок досить багато документів та речей було знищено/втрачено. Але вказані факти можуть підтвердити свідки.

У березні 2023 року після виконання бойового завдання у позивача з`явилися гострі болі у зоні поперекового відділу хребта, у зв`язку з чим він вимушений був періодично застосовувати знеболювальні ін`єкції. Не зважаючи на погіршення стану здоров`я, упродовж 5-6 місяців він продовжував виконувати службові обов`язки.

25 жовтня 2023 року позивач переніс операцію, після якої протягом трьох місяців він був прикутий до ліжка, оскільки сидіти взагалі було заборонено.

02 травня 2024 року позивача було звільнено у відставку за станом здоров`я. Позивач зазначає, що до війни зі станом здоров`я у нього не було ніяких проблем. Після цього позивач відчуває себе безпорадним, скаліченим не тільки фізично, але й морально. Після звільнення позивач розпочав процедуру проходження МСЕК, змушений отримати групу інвалідності, адже його фізичне здоров`я не дає можливості повноцінно працювати та забезпечувати свою сім`ю.

Також позивач зазначає, що він втратив дуже багато побратимів. Йому досі згадуються їх обличчя, жарти і те відчуття єдності, яке можливе лише тоді, коли спілкуються однодумці. Кожен день, перебуваючи на лінії фронту, він відчував подих смерті. І кожен раз, йдучи на чергове завдання, йому здавалося, що він має бути наступним. Від цього передчуття стигла кров у жилах. Він не боявся смерті, а кожен раз думав, як без нього буде жити мати та дружина. Він не може нормально спати, його постійно переслідує відчуття тривоги, відчуває себе емоційно виснаженим, психотравмованим. Через стан здоров`я у позивача з`явилися комплекси: відчуває себе безпорадним, нікому непотрібним, через що знаходиться у стані депресії, безвиході та відчаю. Не знає як жити далі, якість його життя є зруйнованою.

Війна повністю змінила життя позивача. Як і всі українці, позивач хоче, щоб війна закінчилася, але вона продовжується і невідомо коли закінчиться. Він боїться нового ворожого наступу на його регіон, адже тепер не зможе взяти до рук зброю і захистити свою родину. Відповідальною за це все позивач вважає російську федерацію. Спричинену моральну шкоду позивач оцінює у 65 000 000 гривень. При цьому, вказаний розмір шкоди вважає замалим, виходячи з того, що трапилося у його житті. Про всю гаму своїх емоційних почуттів під час війни позивач повідомив спеціаліста-психолога ОСОБА_3 .. За деталізованим висновком лікаря від 01 жовтня 2024 року позивачу дійсно спричинено психотравму та моральну шкоду з констатацією, що визначений ним розмір морального відшкодування є адекватним психотравмуючій ситуації і рекомендується до стягнення. При цьому, за вказаним спеціалізованим висновком, спричинена моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройним нападом на Україну російської федерації.

Заочним рішенням Барського районного суду Вінницької області від 20 травня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з російської федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 000 (десять мільйонів) гривень.

Стягнуто з російської федерації в дохід держави судовий збір у розмірі 2 328,53 (дві тисячі триста двадцять вісім гривень п`ятдесят три копійки) гривень.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

У скарзі зазначає, що судом порушено вимоги ст. 280 ЦПК України щодо заочного розгляду справи, оскільки він заперечував щодо заочного розгляду справи. Стягнутий судом розмір моральної шкоди не обґрунтований судом і є заниженим. Наведений у рішенні суду приклад рішення ЄСПЛ у справі «Грузія проти росії (ІІ) є непереконливим. Психолог встановив рівень його особистісної самооцінки і, виходячи з нього, визначив розмір морального відшкодування на підставі того, що ним було пережито.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, що підтверджується копією його паспорту серії НОМЕР_1 від 17 червня 2004 року (а.с.26).

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 21 вересня 2005 року (а.с.45).

Відповідно до даних витягу з реєстру територіальної громади №2024/005853053 від 20 травня 2024 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.51).

Відповідно до даних копії акта обстеження матеріально-побутових умов проживання Вишгородської міської ради від 10 липня 2024 року та копії довідки Вишгородської міської ради від 10 липня 2024 року №703, ОСОБА_1 дійсно фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з 2023 року по даний час (а.с.86, 87).

01 травня 2022 року ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу 540МБр на посаду - «Старший вогнеметник 1-го вогнеметного відділення, вогнеметного взводу роти радіаційного, хімічного, біологічного захисту», що підтверджується даними копії військового квитка серії НОМЕР_3 та витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 31 травня 2022 року №152 (а.с.54-58, 60).

З 31 травня 2022 року ОСОБА_1 перебував на військовій службі за призовом по мобілізації у військовій частині НОМЕР_4 АДРЕСА_3 , що підтверджується копією довідки військової частини НОМЕР_4 від 13 березня 2024 року № 1840 (а.с.64).

У період перебування на військовій службі ОСОБА_1 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи у Донецькій області, що підтверджується даними копій довідок військової частини НОМЕР_4 №2445 від 29 квітня 2023 року, №1492 від 29 лютого 2024 року (а.с.61-62).

ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_5 , виданого 13 травня 2024 року (а.с.59).

З копій медичних документів, що долучені до позовної заяви, зокрема, свідоцтва про хворобу №9363 від 22 квітня 2024 року Центральної військово-лікарської комісії ЗС України вбачається короткий анамнез: у ОСОБА_1 у 2018 році вперше були виявлені маркери HCV-інфекції, тоді ж пройшов курс противірусної терапії з позитивним ефектом. Проходить військову службу за мобілізацією з травня 2022 року. Брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України з 30 вересня 2022 року по 10 жовтня 2022 року, з 30 січня 2023 року по 08 лютого 2023 року. На фоні підвищених фізичних навантажень з березня 2023 року з`явилися скарги на біль у поперековому відділі хребта, самостійно приймав знеболювальні препарати. Під час стаціонарного лікування у КНП «Вишгородська ЦРЛ» у вересні 2023 року при МРТ-дослідженні поперекового відділу хребта було діагностовано остеохондроз поперекового відділу хребта L4-L5, L5-S1, вертеброгенну люмбоішиалгію. В умовах ДУ «Інститут нейрохірургії ім. Акад. А.П. Ромоданова НАМН України» 25 жовтня 2023 року виконана операція - геміламінектомія L5, дискестомія L4-L5, L5-S1, корподез РЕЕК-кейджа. Після завершення стаціонарного лікування рішенням ВЛК надавалась відпустка для лікування у зв`язку з хворобою на 90 календарних днів. Продовжує турбувати біль у поперековому відділі хребта, оніміння, слабкість у правій нозі. Направлений командиром військової частини НОМЕР_4 на медичний огляд ВЛК для визначення ступеня придатності до військової служби. Під час теперішнього обстеження діагностовано жировий гепатоз, простий короткозорий астигматизм в 2,0 D обох очей. Діагноз узгоджено з Головним травматологом ЗС України. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`зок захворювання, поранення, контузії, каліцтва: остеохондроз поперекового відділу хребта, ускладнений екструзіями L4-L5, L5-S1, лікований оперативно (25.10.2023- геміламінектомія L5 справа, дискестомія L4-L5, L5-S1, корподез за допомогою РЕЕК-кейджа L4-L5, L5-S1) у вигляді зміцнілих рубців та конструкції хребта, вертеброгенної люмбоішиалгії праворуч з радикулопатією L5-S1 справа з вегето-сенсомоторними порушеннями при значному порушенні функції. Жировий гепатоз без порушення функцій печінки. Простий короткозорий астигматизм в 2,0 D обох очей при гостроті зору 1,0 з корекцією на кожне око. На підставі статті 64-а графи ІІ Розкладу хвороб: непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку (а.с.82-83).

Згідно з даними копії витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_4 № 127 від 02.05.2024, солдат ОСОБА_1 , старший вогнеметник 1 вогнеметного відділення вогнеметного взводу роти радіаційного, хімічного, біологічного захисту, звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 30.04.2024 № 109-РС, у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є рідним братом дружини позивача, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у селищі Новолуганське Бахмутського району Донецької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого повторно 03 серпня 2022 року (а.с.44).

У сповіщенні командира військової частини НОМЕР_7 від 20 липня 2022 року №691/2587 зазначено, що ОСОБА_5 призваний на військову службу під час мобілізації 07 червня 2022 року ІНФОРМАЦІЯ_4 , вірний військовій присязі, у бою за Батьківщину, виявивши стійкість і мужність, загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 від отриманих поранень не сумісних з життям під час участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, поблизу населеного пункту Новолуганське Донецької області (а.с.43).

На підтвердження обставин, що викладені у позовній заяві, а саме влучання 23 листопада 2023 року ракети у будинок, де мешкала родина позивача по АДРЕСА_4 ОСОБА_1 долучив копію витягу з ЄРДР від 23 листопада 2022 року про внесення Слідчим управлінням ГУ СБУ у м. Києві та Київській області 23 листопада 2022 року о 17:43:03 відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 2 ст. 438 КК України. Короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: 23 листопада 2022 року близько 14:05 представниками збройних сил російської федерації завдано ракетного удару по м. Вишгород Київської області, внаслідок чого спричинено пошкодження будинку АДРЕСА_4 , загибель та поранення цивільних осіб (а.с.160 на звороті-162).

На час розгляду справи інших доказів, крім витягу з ЄРДР, про результати розслідування вказаного кримінального провадження суду не надано.

Також позивачем надано відео після влучання ракети у будинок по АДРЕСА_4 та фотокартки.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 30 серпня 2024 року про проведення психологічного дослідження, психолог та лікар-психотерапевт ОСОБА_3 провів психологічне дослідження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на предмет психотравмування та визначення розміру моральної шкоди, спричиненої йому у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, за результатами якого видано висновок спеціаліста-психолога від 01 жовтня 2024 року.

Вказаним висновком встановлено наступне:

1. Глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість ОСОБА_1 , за обставинами, що були піддані дослідженню, є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для його фізичного і психологічного здоров`я.

2. Досліджена ситуація, пов`язана із впливом на життя і здоров`я ОСОБА_1 збройної агресії російської федерації на Україну, є, беззаперечно, психотравмуючою для нього.

3. Між спричиненою заявнику ОСОБА_1 моральною шкодою та психотравмуючими факторами, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок.

4. За обставин, які розглянуті у дослідженні, заявнику ОСОБА_1 завдано моральної шкоди.

5. Визначений самостійно ОСОБА_1 розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним у даній психотравмуючій ситуації. Рекомендований розмір морального відшкодування ОСОБА_1 за даними психологічного дослідження встановлюється у 65 (шістдесят п`ять мільйонів) гривень, у т.ч. з урахуванням фактору, що сам ОСОБА_1 вважає таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я (а.с.98-122).

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до рф про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що він: зазнав фізичного болю та страждань; втратив здоров`я внаслідок збройної агресії рф; зазнав душевних страждань через протиправну агресію рф як щодо себе, так і близьких, оскільки знизилася якість життя; зазнав душевних страждань у зв`язку із знищенням і пошкодженням через збройну агресію свого майна, оскільки постраждав будинок, в якому він мешкав, а також тим, що через збройну агресію росії постраждала його честь і гідність, як громадянина України.

За вимогами частини другої статті 496 ЦПК України, іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року.

Як Європейська конвенція про імунітет держав (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції під час розгляду справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Відповідно до частини першої статті 11 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, ратифікованої Верховною Радою України 31 липня 2006 року, Україна вживає таких заходів, які можуть бути необхідними для ефективного, пропорційного й такого, що відраджує, покарання за злочини тероризму.

Згідно із статтею 13 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, Україна зобов`язана вжити необхідних заходів для захисту й підтримки жертв тероризму, здійсненого на території України.

Відповідно до частини четвертої статті 8 Міжнародної конвенції про боротьбу з фінансуванням тероризму ратифікованої Верховною Радою України 12 вересня 2002 року, Україна має зобов`язання щодо створення механізмів компенсації жертвам злочинів тероризму. У той же час, відсутність спеціального визначеного державою механізму компенсації (захисту порушеного права) не може бути підставою для відмови у захисті такого права загальними засобами, передбаченими законом, зокрема шляхом звернення до суду.

Тож застосування судового імунітету рф та відмова в розгляді по суті позову в цій справі означала би порушення Україною своїх міжнародно-правових зобов`язань відповідно до згаданих Конвенцій щодо боротьби з тероризмом (правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 12 жовтня 2022 року в справі № 463/14365/21, від 20 листопада 2024 року в справі № 905/17/24).

Судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а, отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

У постановах від 22 січня 2025 року в справі №752/6975/23 та від 14 квітня 2022 року в справі №308/9708/19 Верховний Суд зазначив, що на рф не поширюється судовий імунітет, оскільки «вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН». Зокрема, Верховний Суд зазначив, що «такими діями рф вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2022 року в справі № 990/80/22 наголосила, що рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

Згідно із частиною першою статті 1 Статуту ООН остання переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія рф була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України, рф було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року в справі щодо звинувачень у геноциді за Конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти рф) зобов`язав рф припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засудила військову агресію рф проти України, вимагає від рф припинення військових дій, зокрема атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини, вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Станом на час розгляду цієї справи рф не виконала приписів (вимог) ані Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року, ані наказу Міжнародного суду ООН від 16 березня 2022 року, та продовжує військову агресію проти України, військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів у порушення норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, Женевських Конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто не заперечувало б саму сутність такого права.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 428/11673/19, від 18 травня 2022 року в справі № 760/17232/20-ц, від 12 жовтня 2022 року в справі № 463/14365/21, від 12 жовтня 2022 року в справі № 463/14366/21 та ін.

У частині першій статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

У пункті 9 частини другої статті 16 ЦК України зазначено, що відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У частині другій цієї статті зазначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За змістом частини третьої статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20 та від 05 грудня 2022 року в справі №214/7462/20).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи вважав доведеним факт спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди у зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивача через участь у збройній відсічі військової агресії російської федерації; у зв`язку з його переживаннями за власну родину, через потрапляння ракети у будинок, де мешкала дружина та теща позивача, тоді як він, перебуваючи у складі ЗСУ, боронив мир в Україні.

Враховуючи тривалість та характер моральних переживань, що пов`язані із військовою агресією російської федерації проти України, відчуття позивачем душевних страждань, що не дають можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії російської федерації проти України, та те, що позивач зазнає душевного болю та страждань, втратив душевний спокій, з урахуванням вимог справедливості, співмірності та розумності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 000 грн.

У ч. 1 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактично доводи апеляційної скарги ґрунтуються на незгоді ОСОБА_1 із визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди.

Зі змісту рішення суду слідує, що судом першої інстанції при визначенні розміру завданої ОСОБА_1 моральної шкоди враховано душевний біль та страждання позивача, в тому числі переживання за власну родину, втрату ним душевного спокою, погіршення стану здоров`я через участь у відсічі збройної агресії, а відтак зроблено обґрунтований висновок про стягнення на користь позивача 10 000 000 гривень.

Не ставлячи під сумнів наявність психотравмуючих наслідків збройної агресії російської федерації для кожного громадянина України, апеляційний суд зазначає, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, крім загальних засад, слід ураховувати конкретний характер обставин, за яких було завдано шкоду, та її наслідки для потерпілого.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку в частині визначення розміру компенсації моральної шкоди.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що при визначенні розміру морального відшкодування підлягав до врахування висновок спеціаліста-психолога, який, з врахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №372/1652/18 є доказом у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №372/1652/18, на яку йде посилання в апеляційній скарзі, зазначено, шо навіть за відсутності у психолога процесуального статусу спеціаліста (частина перша статті 74 ЦПК) чи експерта (частина перша статті 72 ЦПК) висновок психолога може бути письмовим доказом (пункт 1 частини другої статті 76, частина перша статті 95 ЦПК), якщо містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема стосовно страждань потерпілих. Крім того, не можна констатувати, що суди попередніх інстанцій взяли до уваги нижчий рівень емоційних, психічних страждань позивачів, ніж той, який зазначили у відповідних висновках психологи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості.

Суд першої інстанції взяв до уваги, як доказ у справі, висновок спеціаліста-психолога за результатами психологічного дослідження ОСОБА_1 від 01 жовтня 2024 року.

Разом з тим, суд вважав, що розмір моральної шкоди, зазначений у вказаному висновку (65 000 000 гривень) є завищеним та таким, що не може вважатися співмірним із змістом порушених прав та їх обсягів, виходячи з обґрунтованих у позові підстав.

Тобто суд не погодився лише із зазначеним у вказаному висновку розміром морального відшкодування.

Зі змісту висновку слідує, що спеціаліст-психолог ОСОБА_3 не визначав розмір моральної шкоди, а зазначив, що визначений самостійно ОСОБА_1 розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним у даній психотравмуючій ситуації і що рекомендований розмір морального відшкодування встановлюється у 65 000 000 гривень, у тому числі з урахуванням фактору, що сам ОСОБА_1 вважає таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я.

Відтак, не можна стверджувати про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають висновкам згаданої постанови Великої Палати Верховного Суду, оскільки саме до повноважень суду належить визначення розміру відшкодування.

ОСОБА_1 зазначає також, що присуджена йому до стягнення сума є меншою за суму, яка була стягнута судом при розгляді Великою Палатою Верховного Суду згаданої вище справи №372/1652/18.

Однак, вказана позиція не заслуговує на увагу, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечить, і встановлені судом у згаданій справі фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суд першої інстанції виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих позивачем доказів.

Посилаючись на практику судів (першої та апеляційної інстанцій) в інших справах ОСОБА_1 вважає, що позовна заява підлягає до задоволення у повному обсязі, оскільки в наведених справах стягнутий розмір морального відшкодування є значно більшим, ніж присуджений до стягнення судом у даній справі.

Разом з тим, варто зазначити, що законодавець у статті 23 ЦК України передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості).

Розмір грошової компенсації моральної шкоди, завданій особі внаслідок військової агресії рф проти України може відрізнятися залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди.

Такими обставинами може бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії рф проти України тощо.

Обставин, які б давали підстави для висновку про задоволення тієї частини позову про стягнення моральної шкоди, в задоволенні якої судом першої інстанції було відмовлено, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не наведено. Наведені ним в апеляційній скарзі обставини узгоджуються із обставинами, які зазначалися ним у позовній заяві, і які були враховані судом при ухваленні рішення.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, не є обов`язковими до застосування при розгляді цієї справи, оскільки обов`язковими до застосування є лише висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Відхиляються також апеляційним судом доводи апеляційної скарги з приводу порушення порядку ухвалення судом заочного рішення.

Так, ОСОБА_1 вказує, що він заперечував щодо заочного розгляду справи, що в свою чергу є умовою для ухвалення заочного рішення.

Зі змісту позовної заяви слідує, що в ньому відсутня позиція ОСОБА_1 щодо можливості ухвалення судом заочного рішення.

У рішенні зазначено, що 20 травня 2025 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

З протоколу судового засідання від 20 травня 2025 року встановлено, що головуючим суддею Пителем О.В. поставлено на обговорення сторін питання щодо можливості постановлення заочного рішення, проти чого заперечив представник позивача. Однак, після надання роз`яснень ні позивач ОСОБА_1 , ні його представник не заперечили, у зв`язку з чим судом постановлено провести заочний розгляд справи (а.с.185).

Крім того, вказана обставина не визначена законом (ч. 3 ст. 376 ЦПК України) як обов`язкова підстава для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Підсумовуючи апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення суду.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, рішення слід залишити без змін, оскільки воно ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Барського районного суду Вінницької області від 20 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

О.С. Панасюк