Провадження № 2/522/2702/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Байчури А. М.,

представника позивачів адвоката Онищук Г. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Одеської Універсальної біржі «Вітязь», про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Одеської Універсальної біржі «Вітязь», про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначили, що 11 вересня 1997 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 з другої сторони укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна № 97-54К, за умовами якого ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1 . Договір укладено на Одеській Універсальній біржі «Вітязь» та зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 16 жовтня 1997 року.

Зазначають, що правочин обома сторонами повністю виконаний, продавці отримали від покупців до підписання договору 8 928 грн, відповідачі після укладення договору звільнили квартиру, передали покупцям ключі, які використовували квартиру для постійного проживання, регулярно оплачували і оплачують комунальні платежі та утримують квартиру в належному санітарно - технічному стані.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 .

Після його смерті відкрилась спадщина на 1/4 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , після смерті якої також відкрилася спадщина на 1/4 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач ОСОБА_1 , яка є донькою померлих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , в установлений законом строк звернулась до Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі із заявами про прийняття спадщини після смерті батьків, на підставі яких заведено дві спадкові справи № 407/2020 від 21.05.2020 та № 530/2020 від 18.06.2020.

ОСОБА_1 зазначає, що на даний час у неї виникли перешкоди в отриманні свідоцтва про право на спадщину після смерті її батьків, оскільки у неї відсутній оригінал договору купівлі - продажу № 97-54К від 11.09.1997, що посвідчує право власності на частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим вона позбавлена можливості у позасудовому порядку оформити належним чином свої спадкові права.

Водночас позивач ОСОБА_2 не має можливості зареєструвати належну йому частку вказаної квартири в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки оригінал договору відсутній.

Зазначають, що на час укладення договору ні позивачі, ні відповідачі не знали, що правочин, у відповідності до ст. 47 ЦК України (1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали.

Разом з тим, при вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволеній чинним законодавством у 1997 році.

Посилаються на те, що через протиріччя правових норм, які діяли на час укладення правочину та у зв`язку з відмовою компетентними органами і нотаріусами визнавати на даний час правочин дійсним, виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом про визнання правочину дійсним, при цьому, оскільки правова проблема з реалізацією прав власника виникла у 2024 році, вважають, що справа має бути розглянута на підставі чинного у 2024 році законодавства України.

На підставі наведеного просили визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 97-54К від 11 вересня 1997 на квартиру АДРЕСА_1 , який був укладений на Одеській Універсальній біржі «Витязь» між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 45,7 кв.м. та житловою площею 25,9 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 45,7 кв.м. та житловою площею 25,9 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 .

Відзив на позовну заяву від відповідачів та пояснення третьої особи до суду не надходили.

У судовому засіданні представник позивачів адвокат Онищук О. І. позов просила задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу нерухомого майна № 97-54К від 11.09.1997, укладеного на Одеській універсальній біржі «Вітязь», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,7 кв.м., житловою плошею 25,9 кв.м., що належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на майно, виданого УЖКГ Одеської міської ради народних депутатів та зареєстрованого в МБТІ м. Одеси 17.06.1993 під № 141.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Майнц, Федеративна Республіка Німеччина, помер ОСОБА_7 . У свідоцтві про його смерть, виданому службовцем бюро РАЦС у м. Майнц паном ОСОБА_8 27.12.2007 зазначено, що померла особа була одружена з ОСОБА_9 .

На підставі заяви ОСОБА_1 від 18.06.2020 Київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 530/2020 до майна померлого ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Одесі померла ОСОБА_6 , після смерті якої на підставі заяви ОСОБА_1 від 21.05.2020 заведено спадкову справу № 407/2020.

Постановою державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Савицької О. Ю. від 19.12.2023 відмовлено ОСОБА_1 у вчинені нотаріальної дії видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві приватної спільної часткової власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У постанові зазначено, що ОСОБА_1 нотаріусу була надана копія договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській універсальній біржі «Вітязь» 11.09.1997 за № 97-54К на квартиру АДРЕСА_1 , частка у праві спільної часткової власності на яку належала ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що оригінал втрачений. Законом України «Про товарні біржі» не передбачена можливість біржі посвідчувати договори за участю неповнолітніх або малолітніх осіб (на момент посвідчення договору купівлі-продажу покупець ОСОБА_2 , 1995 року народження, був малолітнім). Оригінали документів, що посвідчують право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку втратою спадкоємцем не надано. Крім того, у спадковій справі № 407/2020 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 документи, що підтверджують родинні відносини між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 відсутні.

Нотаріусом зазначено, що у зв`язку з тим, що документ, що посвідчує право власності на майно було видано з порушенням норм чинного законодавства, та документи, що посвідчують право власності спадкоємця на квартиру під АДРЕСА_1 , частка у праві власності спільної часткової власності на квартиру належала ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , не надані та ОСОБА_1 не були надані документи, які підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем, видати свідоцтво про право на спадщину за законом можливості немає.

Постановою державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Савицької О. Ю. від 19.12.2023, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 та документів, що знаходяться в спадковій справі № 530/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 , відмовлено ОСОБА_1 у вчинені нотаріальної дії видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві приватної спільної часткової власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

У постанові зазначено, що на конверті, отриманому Київською державною нотаріальною конторою у місті Одеса наявний поштовий штемпель з датою відправки «29.05.2020», тобто лист був надісланий після закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини. У спадковій справі № 530/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 документи, що підтверджують родинні відносини між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 відсутні.

У постанові також зазначено, що ОСОБА_1 нотаріусу була надана копія договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській універсальній біржі «Вітязь» 11.09.1997 за № 97-54К на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що оригінал втрачений.Законом України «Про товарні біржі» не передбачена можливість біржі посвідчувати договори за участю неповнолітніх або малолітніх осіб (на момент посвідчення договору купівлі-продажу покупець ОСОБА_2 , 1995 року народження, був малолітнім). Оригінали документів, що посвідчують право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку втратою спадкоємцем не надано.

Нотаріусом зазначено, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не була зареєстрована за однією адресою зі спадкодавцем, тому пропущено строк для прийняття спадщини та нею не надано документів, які підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем, а також у зв`язку з тим, що документ, що посвідчує право власності на майно було видано з порушенням норм чинного законодавства, та документи, що посвідчують право власності спадкоємця на квартиру під АДРЕСА_1 ,не надані, видати свідоцтво про право на спадщину за законом можливості немає.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 280/4/18.

У цій справі предметом позову є зокрема вимоги про визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_6 права власності на частки квартири (по ), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 45,7 кв.м. та житловою площею 25,9 кв. м.

Згідно із статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначити відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

У даній справі позивач ОСОБА_1 пред`явила позовні вимоги про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які є продавцями за договором купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на Одеській Універсальній біржі «Вітязь», та не є спадкоємцями та не приймали спадщину після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Онищук Г. А. зазначила, що інших спадкоємців, крім ОСОБА_1 ,після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_6 немає.

У матеріалах справи також відсутні відомості про інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Разом з тим, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18, який є обов`язковим для врахування судом відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Отже, у даному випадку належним відповідачем за вимогами ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Клопотання про залучення належного відповідача позивач не заявляла.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За таких обставин, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 199/1492/20 (провадження № 61-18880св20), Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

При цьому позивач не позбавлена права на судовий захист шляхом подання позову до належного відповідача за своїми позовними вимогами.

Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є неналежними відповідачами у даній справі про визнання права власності на майно в порядку спадкування, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Що стосується вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна № 97-54К від 11 вересня 1997 на квартиру АДРЕСА_1 , укладеного на Одеській Універсальній біржі «Вітязь» між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , суд зазначає таке.

У позовній заяві зазначено, що позивач ОСОБА_2 не має можливості зареєструвати належну йому частку вказаної квартири в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки оригінал договору відсутній, тому просить визнати у судовому порядку такий договір дійсним.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, належним способом захисту прав ОСОБА_2 , виходячи з того, що позов поданий у зв`язку із втратою оригіналу документа, який засвідчує його право власності, є пред`явлення позову про визнання його права власності. Проте, такої вимоги ОСОБА_2 не заявляв.

Крім того, чинним законодавством не передбачено можливості визнання дійсним документа, оригінал якого втрачено.

При цьому доводи позову про відповідність біржової угоди законодавству, чинному на час її укладення щодо нотаріального посвідчення, підлягають дослідженню під час розгляду справи за позовом, пред`явленим на захист у спосіб, який є ефективним для відновлення права.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Крім того, щодо вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, то як уже зазначалося вище, чинним законодавством не передбачено можливості визнання дійсним документа, оригінал якого втрачено.

Позивачем, посилаючись на втрату оригіналу договору, не пред`являлося позовних вимог про визнання за нею права власності на належну їй за договором купівлі-продажу частку квартири відповідно до ст. 392 ЦК України.

Крім того, позивачами також не доведено неможливості отримання у відповідних органах дублікату договору, зареєстрованого на біржі.

Як слідує із відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 27.08.2021 № 3739-11/401, наданого у відповідь на адвокатський запит адвоката Онищук Г. А., у КП «БТІ» ОМР тимчасово відсутній доступ до архівної документації та матеріалів технічної інвентаризації у зв`язку із наявністю ухвали слідчого судді про арешт майна в кримінальному провадженні.

Отже, даном листом підтверджено лише тимчасову, станом на серпень 2021 року, неможливість надання КП «БТІ» ОМР документів. При цьому неможливість отримання документів на даний час не доведена.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по сплаті судового збору слід залишити за ними.

Керуючись ст. ст. ст. 12, 13, 76, 81, 133-141, 263-265, 354-355 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Одеської Універсальної біржі «Вітязь», про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: Федеративна Республіка Німеччина, місто Берлін;

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: Федеративна Республіка Німеччина, місто Берлін;

Відповідач: ОСОБА_3 , паспорт серія НОМЕР_3 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , паспорт серії НОМЕР_4 ;

Третя особа: Одеська Універсальна біржа «Вітязь», адреса: м. Одеса, пр-т Добровольського, 104.

Повне судове рішення складено 22.10.2025.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА