Справа № 146/656/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2025 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря судового засідання Бойко Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Томашпіль цивільну справу

ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: Служба у справах дітей Томашпільської селищної ради,

третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки і піклування виконавчого комітету Томашпільської селищної ради

вимоги позивача: про позбавлення батьківських прав

представник позивача: адвокат Казеко О.І.

представник відповідача: адвокат Алейніков Г.І.

представник Служби у справах дітей Томашпільської селищної ради, Шпикуляк С.А.

представник органу опіки і піклування виконавчого комітету Томашпільської селищної ради , Щербатий А.І.

свідки: ОСОБА_3

ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

17 квітня 2025 року до Томашпільського районного суду надійшов даний позов, в якому позивач ОСОБА_1 просить позбавити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позов обґрунтований наступним.

ОСОБА_1 , 18 жовтня 2016 року уклала шлюб з відповідачем.

Рішення Томашпiльського районного суду Вінницької області від 14 серпня 2024 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу народилась донька - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач вказує, що життя з відповідачем було нестерпним, останній постійно погрожував їй фізичною розправою, здійснював психологічний тиск на неї та дитину, застосовуючи до неї заходи фізичного впливу, про що є відповідні заяви до поліції та медичні довідки.

Відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти адміністративне стягнення у виді штрафу.

Позивачка та її донька тривалий час страждали від домашнього насилля з боку чоловіка. Він не дозволяв доньці спати разом з позивачкою, якщо дитина плакала - бив її. В якості покарання примушував дитину спати у ванній кімнаті, їсти в туалеті. Скориставшись відсутністю чоловіка та його матері позивачка приїхала до Вінниці де попросила прихистку у кризовій кімнаті Денного центру соціально-психологічної допомоги постраждалим від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі, в якій перебувала протягом трьох місяців.

Від народження доньки й до теперішнього часу позивачка піклується про здоров`я доньки, її фізичний, духовний та моральний розвиток, всіляко сприяє здобуттю донькою освіти, готує її до самостійного життя та повністю її утримує.

Натомість відповідач не піклується про здоров`я доньки, фізичний духовний та моральний розвиток дитини, не переймається здобуттям донькою освіти, не готує її до самостійного життя. Відповідач не підтримує родинних стосунків, вже протягом останнього року не намагається побачити доньку чи провести з нею свій вільний час хоча йому добре відоме місце проживання доньки. Будь-яких витрат на її розвиток не несе.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 21 квітня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 20 травня 2025 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 20 травня 2025 року підготовче засідання відкладено на 12 червня 2025 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 12 червня 2025 року залучено орган опіки та піклування.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 12 червня 2025 року підготовче засідання відкладено на 10 липня 2025 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 10 липня 2025 року підготовче засідання відкладено на 02 вересня 2025 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 02 вересня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 14 жовтня 2025 року.

Доводи учасників процесу.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та представник позивача, адвокат Казеко О.І. позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити за обставин викладених в позові. Представник позивача повідомила, що відповідач взагалі не брав участі у вихованні дитини. Жодних намірів спілкуватися з дитиною у батька не виникало. Жодної дії з боку батька спрямованих на спілкування з дитиною у батька не було. Назараз батько з дитиною з дитиною не спілкується. Під час перебування у шлюбі він себе вів деспотично та неадекватно. Міг змусити дитину їсти в туалеті, вчиняв фізичне насильство над матір`ю. Позивач не заперечувала щоб відповідач спілкувався з дитиною, але боїться його та боїться залишати дитину з ним наодинці. Відповідач не виконував своїх батьківських обов`язків ще навіть до розірвання шлюбу. В школі дитини його не бачили та не знають.

Позивачка в судовому засіданні пояснила, що хоче позбавити відповідача батьківських прав, бо той ображав її дитину. Батько закривав її. Якщо вона випадково ставала йому на ногу він застосовував фізичні покарання. Дитина завжди перебувала в стресі. Її ображав не лише чоловік а й тітка та бабуся. Завжди дитина була в чомусь винна. Її чоловік також закривав у ванній. Її також змушували бити дитину, вона цього не робила, тоді били її. Це відбувалось майже кожен день поки вона жила з відповідачем. Вона зверталася в соціальну службу та в поліцію, заяву її не приймали, бувало що вона зверталася, а потім забирала заяву. Після розлучення батько не намагався зв`язуватися з нею та з дитиною, про аліменти чоловік знав. До дитини з 2,5 3 років батько почав піднімати руку.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Алейніков Г.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вказав, що позов необґрунтований. Позбавлення батьківських прав це крайній захід впливу. В постанові про домашнє насильство нічого не вказано про насильство відносно дитини. Відповідач та позивач одружилися через те, що відповідач народила дитину. Після того як позивачка втекла вона не казала куди втекла з дитиною, відповідач розшукував дитину, знайшов та намагався спілкуватися з нею. За те, що з нього стягуються аліменти йому стало відомо із виконавчої служби.

Представник третьої особи: Служби у справах дітей Томашпільської селищної ради Шпикуляк С.А. в судовому засіданні пояснила, що на комісії з питань захисту прав дитини розглядалося питання і комісія визнала недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав. Від батька були звернення до Служби у справах дітей Томашпільської селищної ради для визначення місця проживання дитини. Про факт насильства відносно дитини до Служби у справах дітей Томашпільської селищної ради не надходило повідомлень. Від позивача звернень до Служби також не надходило, чи позивачка приходила їй невідомо.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Органу опіки та піклування Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що було надано висновок органу опіки та піклування, який він підтримує. Відповідач на комісії заявив про недоцільність позбавлення його батьківських прав. Комісія не вбачала за доцільне позбавляти його батьківських прав. Звернень від позивачки про насильство над дитиною не було.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що вона проживала через дорогу з сім`єю ОСОБА_8 . Дитина проживала з бабусею, її батьки проживали окремо. Казали, що дитину їм не давали. Дитина на день могла іти до батьків, на ніч бабуся її забирала. Свідок давала одяг позивачці щоб одягати дитину, яка була не дуже гарно вбрана, однак той одяг дитина не носила. Як їй пояснювала позивачка в бабусі жило ще три хлопчики, та дитина не могла бути краще вбрана ніж вони. Вона була у позивачки з дитиною у Вінниці. Дитина стала спокійнішою, перестала боятися людей.

В село приїхали ОСОБА_8 десь два роки тому. Бабуся жила через вулицю вище них. Дитина біля батьків не була. В садочок, наскільки вона знає, дитина не ходила. ОСОБА_9 боялася свекрухи. Дитина, якщо не було нікого, бігла до матері. Як пояснювала позивачка, свекруха не дозволяла щоб дитина проживала з ними. Вважає, що батько, якби був зацікавлений, то мав би бути присутній.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона сусід сім`ї позивача, але дальній. Позивачка казала, що хотіла б бути з дитиною, але дитина не проживає з нею та живе з свекрухою. Чи хотів батько спілкуватися з дитиною їй невідомо. Вона не знає чи варто позбавляти батька батьківських прав. Батько, щоб гуляв з дитиною вона не бачила. Дитина була у бабусі, мама хотіла спілкуватися з дитиною, але її не допускали.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Суд, заслухавши позивача, її представника, представника відповідача, представників третіх осіб, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність і достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

У статті 164 СК України вказано, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Якщо суд при розгляді справи про позбавлення батьківських прав виявить у діях батьків або одного з них ознаки злочину, він порушує кримінальну справу. Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.

Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в с.Вила, Томашпільського району Вінницької області, народилася ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданим виконавчим комітетом Вилянської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. В її свідоцтві про народження батьком записано ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_10 . Актовий запис про народження №01 від 16.05.2017.

Згідно рішення Томашпільського районного суду Вінницької області у справі № 146/818/24 від 14 серпня 2024 року, шлюб між ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований 18 жовтня 2016 року Томашпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 47 - розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_10 залишено дошлюбне прізвище -« ОСОБА_11 ».

Згідно довідки Вінницького міського центру соціальних служб Вінницької міської ради від 15.05.2025 № 01-23/444 ОСОБА_10 та її донька - ОСОБА_5 , були забезпечені послугою тимчасового місця перебування у кризовій кімнаті Денного центру соціально-психологічної допомоги постраждалим від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі. Також її родина була поставлена на облік, як така, що опинилася у складних життєвих обставинах, у зв`язку з тим, що постраждали від домашнього насильства та були забезпечені соціальною послугою консультування (в тому числі психологічне).

Згідно психологічної характеристики ОСОБА_5 складеної Вінницьким міським центром соціальних служб Вінницької міської ради, при розповіді про життя з мамою дитина виглядала задоволеною. Мати слідкує за навчанням дитини, надають збалансоване харчування, режим дня відповідно до даного віку та забезпечує змістовне проведення вільного часу дочкою. Зі слів дитини їй подобається проживати з мамою та проводити спільно час.

При розповіді про відносини з рідним батьком дитина засмучувалась, ставала пригніченою, голос ставав тихіший, вона починала закриватись i не хотіла відповідати. Дівчинка повідомила, що батько разом з бабусею не враховують її прохання та бажання, поводяться дуже авторитарно, обзивають та ображають її та маму. Також дитина зазначила, що неодноразово мала фізичне покарання, а також дорослі обмежували час, який вона могла проводити з мамою.

Відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї ОСОБА_10 з 06.03.2024 по 07.03.2024 основними ознаками та чинниками складних життєвих обставин є вчинення домашнього насильства чоловіком ОСОБА_2 та свекрухою відносно до дружини ОСОБА_10 та дитини ОСОБА_5 . Сім`я потребує соціальної послуги консультування.

Як видно з характеристики ОСОБА_5 , виданої комунальним закладом «Вінницький ліцей №35» від 17.03.2025 року № 02-10/161, остання навчалася у комунальному закладі «Вінницький ліцей №35» з 06.03.2024 р. на сімейній формі навчання, з 01.09.2024 р. навчається на очній формі навчання.

За час навчання виявила середній рівень знань. Програмний матеріал засвоює повільно. Потребує уваги та допомоги з боку дорослих під час освітнього процесу. Інтерес до навчання має несталий. Дівчинку виховує мати, ОСОБА_1 . Мати надає посильну допомогу у навчанні, приділяє належну увагу вихованню дитини, підтримує зв`язок з класним керівником. Вдома створені необхідні житлово-побутові умови для розвитку дитини.

Згідно судового наказу від 02 січня 2025 року у справі № 146/2147/24 наказано стягувати із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з дня подачі заяви до суду 27 грудня 2024 року, i до досягнення дитиною повноліття.

Згідно відповіді національної поліції від 26.04.2024 №3559/225/24 видно, що ОСОБА_10 зверталася до поліції 15.04.2024 щодо вчинення відносно неї домашнього насильства ОСОБА_2 . 26.04.2024 відносно ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та направлено до Томашпільського районного суду Вінницької області.

Згідно постанови №146/706/24 від 03.05.2024 видно, що особу притягнуто до адміністративно відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Томашпільської селищної ради №223 від 29.07.2025 затверджено висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Томашпільської селищної ради «Про недоцільність позбавлення батьківських прав, ОСОБА_2 по відношенню до дитини ОСОБА_5 , 2017 року народження».

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Томашпільської селищної ради «Про недоцільність позбавлення батьківських прав, ОСОБА_2 по відношенню до дитини ОСОБА_5 , 2017 року народження», орган опіки та піклування виконавчого комітету Томашпільської селищної ради Тульчинського району вважає недоцільним позбавлення батьківських прав, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по відношенню до дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, яка набрала чинності в Україні 27 вересня 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до роз`яснень, наданих в Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 243/13192/19-ц зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є невиправданим, настільки крайнім заходом сімейно-правового характеру, який не відповідає інтересам дітей. У цьому випадку, держава, як про вказав Європейський суд у справах людини у рішенні «Савіни проти України», має допомогти родині у складній ситуації, без застосування радикальних заходів.

В постанові від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 Верховний Суд також зазначив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Як вбачається з вказаних вище рішень Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку відповідача в кращу сторону неможливо. Навіть за наявності винної поведінки відповідача та встановлення того, що відповідач участі у вихованні дитини не брав і її життям не цікавився, позбавлення відповідача батьківських прав можливе виключно у разі неможливості змінити на краще його поведінку щодо дитини. При цьому сам факт заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини. Таким чином, позбавлення відповідачів батьківських прав можливе за обов`язкової сукупності двох умов: перша - відповідачі втратили інтерес до дітей; друга - їх поведінку щодо дітей неможливо змінити на краще.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем не надано доказів про байдужість та втрату інтересів відповідача до дитини та відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав.

Крім того, відповідно до ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є не право згідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Ураховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не надав суду достатніх доказів того, що відповідач втратив інтерес до дитини та його поведінку щодо дитини неможливо змінити на краще.

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки виняткових обставин, які мали б наслідком позбавлення відповідача батьківських прав судом не встановлено.

Виходячи з встановлених судом обставин справи, враховуючи, що дитині може не вистачати батьківської турботи та уваги, беручи до уваги особу батька та матері, зважаючи на висновок органу опіки та піклувння, суд вважає за можливе відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем ОСОБА_2 при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 гривень.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то, у відповідності до норм ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 141, 150, 155, 164 - 167, 180-183, 191, СК України, ст. 58, 60, 64 ЦК України, ст.2, 4, 10, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 89, 141, 263-265, 268, 273, 352 ЦПК України, ст. 11, 12, 14 Закону України «Про охорону дитинства», Постановою Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Томашпільської селищної ради, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки і піклування виконавчого комітету Томашпільської селищної ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Судові витрати понесені позивачем залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт № НОМЕР_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт: НОМЕР_5 , виданий 20.02.2008 Томашпільським РВУМВС України у Вінницькій області, РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

третя особа: Служба у справах дітей Томашпільської селищної ради Тульчинського адреса: 24200, Вінницька область, Тульчинський район, селище Томашпіль, площа Тараса Шевченка, 4;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Томашпільської селищної ради, адреса: 24200, Вінницька область, Тульчинський район, селище Томашпіль, площа Тараса Шевченка, 4.

Повний текст рішення виготовлено: 24 жовтня 2025 року

Суддя: О. В. Пилипчук