Провадження № 22-ц/801/2122/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 рокуСправа № 127/22897/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2025 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Романюк Л.Ф., дата складення повного тексту рішення 28 липня 2025 року,

встановив:

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви обґрунтовані тим, що 02 листопада 1986 року по 05 липня 2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2018 року, яке було ухвалено в справі № 127/10980/18.

Після реєстрації шлюбу позивач вселилась у 57/100 частину будинку АДРЕСА_1 , у якій проживав відповідач разом зі своєю бабусею ОСОБА_3 , власницею 57/100 частки будинку по АДРЕСА_2 .

У такому складі сім`ї сторони проживали до смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13 травня 2003 року відповідачем було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким після смерті ОСОБА_3 він успадкував 57/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель АДРЕСА_2 .

Водночас ще у 1996 році позивач з відповідачем за спільні кошти та за згодою ОСОБА_3 на присадибній земельній ділянці збудували убиральню «З», гаражі «К» площею 40,6 кв.м. та «К1» площею 26,2 кв.м., сарай «К2» площею 24,3 кв.м., оглядові ями літ. «о/я», «о/я1». З того часу усі перелічені приміщення використовувались для потреб сім`ї.

Незадовго до смерті ОСОБА_3 та з її згоди позивач з відповідачем за спільні кошти до своєї частини будинку розпочали будівництво прибудови а3, а після її смерті прибудови а-4 та провели перепланування старої частини будинку, внаслідок чого утворилось нове житлове приміщення, яке складається з кімнати 2-3 площею 25,5 кв.м., кімнати 2-4 площею 13.6 кв.м., кімнати 2-5 площею 12,1 кв.м, коридору 2-1 площею 13.4 кв.м., кухні 2-2 площею 18,9 кв.м., санвузла 2-6 площею 4,9 кв.м.

Після утворення нового житлового приміщення сторони провели капітальний ремонт частини будинку, яка існувала до зведення прибудов, який полягав у повній заміні підлоги, вікон, дверей, системи опалення, нової штукатурки і шпаклівки стін та обклеювання їх шпалерами, обладнання каміну. З зовнішньої сторони частина будинку була обкладена цеглою та утеплена сучасними утеплювальними матеріалами. Після цього на території домоволодіння були зведені приміщення сараю «Л» площею 16,5 кв.м та бані «М» площею 13.5 кв.м.

Зазначені вище обставини підтверджуються технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , який виготовлений КП «ВМБТІ» 06 грудня 2012 року.

Таким чином, за спільні кошти позивача та відповідача було створено домоволодіння розміром 4/5 часток його часток, яке складається з наступних приміщень:

в житловому будинку літ. «А»: коридор 2-І. кухня 2-2. кімнати 2-3. 2-4, 2- 5. санвузол 2-6. загальною площею 88.4 кв.м. сараї літ. «В», «К2». «Л». погріб літ. «Д», убиральня літ. «З», гаражі літ. «К». «К1». оглядові ями літ. «о/я», «о/я 1». баня літ. «М».

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1219 від 01 червня 2013 року на ім`я ОСОБА_2 було оформлене право приватної власності на 4/5 часток житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами у АДРЕСА_1 .

Після цього за їхні спільні з відповідачем кошти сарай «В» був демонтований і на його місці був збудований навіс з піччю, мангалом, коптильною та зведена дерев`яна дороговартісна альтанка.

На теперішній час вартість зазначеної частки домоволодіння становить 1 079 710 гривень, що підтверджується звітом про незалежну оцінку, який складений ТОВ «ТриАлекс».

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, в якому вона просила суд визнати об`єктом її та ОСОБА_2 права спільної сумісної власності на 4/5 часток житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Поділити майно, яке належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності наступним чином. Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 2/5 часток житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами у АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 2/5 часток житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами у АДРЕСА_1 . Провести розподіл судових витрат.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя залишено без задоволення.

Судові витрати залишено за позивачем.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника суд попередньої інстанції в резолютивній частині рішення не зазначив про свій висновок щодо кожної з заявлених вимог, оскільки залишення судом позову без задоволення чинним ЦПК не передбачено. Поряд з цим вважає, що місцевий суд помилково зазначив про недоведеність істотного збільшення вартості майна, оскільки вказане спростовується висновком судової оціночно-будівельої експертизи. Крім того покликається на презумпцію спільності майна подружжя, а саме що усі будівельні матеріали, які були вкладені у реконструкцію спірного будинку у період шлюбу належать їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

08 вересня 2025 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи викладені в ній вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення, які викладені в відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що сторони з 02 листопада 1986 року по 05 липня 2018 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Після реєстрації шлюбу позивач вселилась у 57/100 частину будинку АДРЕСА_1 , у якій проживав відповідач разом зі своєю бабусею ОСОБА_3 , власницею 57/100 частки будинку по АДРЕСА_2 .

У такому складі сім`ї сторони проживали до смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13 травня 2003 року відповідачем було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким після смерті ОСОБА_3 від успадкував 57/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель АДРЕСА_2 (а.с.5).

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , який виготовлений КП «ВМБТІ» 06 грудня 2012 року (а.с.6-14) вбачається, що в 1950 році був побудований сарай «Б» 26,2 кв.м., в 1956 році був побудований житловий будинок «А» 64,6 кв.м., прибудова «А1» 49,3 кв.м, прибудова «а» 8,3 кв.м., в 1957 році був побудований сарай «В» 18,6 кв.м., погріб «n/B» 12,4 кв.м., в 1958 році побудована прибудова «а1» 8,4 кв.м., тамбур «а2», 5,8 кв.м., в 1962 році побудована убиральня «Е» 1 кв. м., в 1970 році побудований сарай «Г» 5,7 кв. м., в 1971 році побудована прибудова «А2» 16,4 кв.м., в 1996 році побудовані убиральня «З» 1 кв.м., гараж «К» 40,6 кв.м., гараж «К1» 26,2 кв.м., сарай «К2» 24,3 кв.м., оглядова яма «о/я» 2,2 кв.м., оглядова яма «о/я1» 2,2 кв.м., в 2000 році побудована прибудова «а3» 24,2 кв.м., в 2007 році побудована прибудова «а4» 7,4 кв.м., в 2009 році побудований сарай «Л» 16,5 кв.м., баня «М» 13,5 кв.м.

Згідно з витягу з рішення Вінницької міської ради № 1219 від 01 червня 2013 року, вирішено оформити право приватної власності громадянам на об`єкти нерухомого майна: ОСОБА_2 на 4/5 частки житлового будинку АДРЕСА_2 садибного типу з господарськими будівлями та спорудами(а.с.19).

Згідно до висновку експерта за результатами проведеної судової оціночно будівельної експертизи у цивільній справі № 127/22897/23 № ОС-502 від 30 травня 2025 року:

1.На підставі проведеного дослідження, наявних матеріалів цивільної справи, враховуючи результати проведеного натурного обстеження об`єкту дослідження, встановлено, що ринкова вартість 4/5 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, загальною площею - 88,4 кв.м., житловою площею - 51,2 кв.м., що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , визначена порівняльним підходом, станом на 22 травня 2025 року, складає: 2 308 350,00 грн. (два мільйони триста вісім тисяч триста п`ятдесят грн.)

2. На підставі проведеного дослідження, наявних матеріалів цивільної справи, враховуючи результати проведеного натурного обстеження об`єкту дослідження, встановлено, що ринкова вартість 57/100 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, загальною площею - 62,2 кв.м., житловою площею - 52,0 кв.м., що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , без врахування прибудов, господарських будівель та споруд, які були зведені після 1995 року (відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що розташовується за адресою: АДРЕСА_2 , виготовленого КП ВМБТІ станом на 06.12.2012 р.) та без врахування будівельних та ремонтних робіт, які були проведені у цій частині будинку, перелік яких наведений у поясненнях відповідача ОСОБА_4 які були надані ним у судовому засіданні при розгляді даної справи 19.01.2024 р.. визначена порівняльним підходом, станом на 22 травня 2025 року, складає:1 313 917,00 грн.(один мільйон триста тринадцять тисяч дев`ятсот сімнадцять грн.)

3.На підставі проведеного дослідження, наявних матеріалів цивільної справи, враховуючи результати проведеного натурного обстеження об`єкту дослідження, встановлено, що ринкова вартість 57/100 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, загальною площею - 62,2 кв.м., житловою площею - 52,0 кв.м., що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , без врахування прибудов, господарських будівель та споруд, які були зведені після вересня 2002 року (відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що розташовується за адресою: АДРЕСА_2 , виготовленого КП ВМБТІ станом на 06.12.2012 р.), з врахуванням того, що станом на вересень 2002 року на місці прибудови аЗ існував лише фундамент та без врахування будівельних та ремонтних робіт, які були проведені у цій частині будинку, перелік яких наведений у поясненнях відповідача ОСОБА_4 , які були надані ним у судовому засіданні при розгляді даної справи 19.01.2024 р., визначена порівняльним підходом, станом на 22 травня 2025 року, складає:1 349 829,00 грн. (один мільйон триста сорок дев`ять тисяч вісімсот двадцять дев`ять грн.) (а.с.128-182).

Відповідачем в письмових запереченнях на відповідь на відзив (а.с. 91) не заперечується, що позивач інколи своєю працею приймала участь в будівництві лише сараю та деяких ремонтних робіт, у зв`язку із чим відповідачем було запропоновано отримати грошову компенсацію, від якої вона відмовилась.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Майнові відносини, які складаються між подружжям, урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Отже, за загальним правилом, майно, набуте одним з подружжя в порядку спадкування, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, наведені положення закону встановлюють підстави обмеження (втручання) у права особистої власності одного з подружжя, внаслідок яких зменшується обсяг правомочностей колишнього одноосібного власника майна. Тому у статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, якщо дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості порівнянно з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи в остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним порівняно із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Вказані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15 (провадження № 14-114цс20).

З огляду на системний аналіз норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на 1/2 частини збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Разом із цим за змістом указаної постанови істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що частка первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно, тобто вирішальне значення мають шляхи та способи збільшення такої вартості, яка має бути доведена тим з подружжя, хто претендує на таке майно.

Тобто застосування вказаних норм не виключає можливості визнання права спільної сумісної власності на об`єкт права особистої приватної власності одного з подружжя з подальшим визначенням часток при поділі такої власності лише з урахуванням особистих і спільних майнових та трудових затрат кожного з подружжя.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 19 травня 2025 року в справі № 673/547/21 (провадження № 61-9790св24).

Також колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року у справі № 161/17237/19 в якій, зокрема, вказано, що: «суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги. Суд першої інстанції встановив, що жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування збільшення вартості спірного будинку внаслідок праці позивача та вкладення коштів надано не було. Натомість суд апеляційної інстанції: помилково вважав, що саме незаперечення відповідачем обставин щодо витрат коштів позивача свідчить про неспростування твердження позивача і їх підтвердження; не врахував умови, які передбачені частиною першою статті 62 СК України та необхідні для визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, та надав правового значення твердженню в позовній заяві та представників позивача в судовому засіданні щодо обставин, за яких спірне будинковолодіння придбане початково, за відсутності оспорення договору дарування».

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволення позову суд першої інстанції, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт істотного збільшення вартості спірного житлового будинку саме за рахунок його власних коштів та власних трудових затрат.

Так, суд першої інстанції, дослідивши висновок експерта, правильно зазначив, що визначена у вказаному висновку ринкова вартість спірного житлового будинку з урахуванням поліпшень не може об`єктивно свідчити про збільшення його вартості за рахунок грошових та (або) трудових затрат позивача, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що поліпшення, зазначені у висновку експерта були здійснені саме за рахунок його власних коштів та власних трудових затрат.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 19 травня 2025 року в справі № 673/547/21 (провадження № 61-9790св24).

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

Доводи апеляційної скарги про те, що враховуючи презумпцію спільності майна подружжя, усі будівельні матеріали, які були вкладені у реконструкцію спірного будинку у період шлюбу належать їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності не заслуговують на увагу, оскільки у розумінні статті 62 СК України втручання у право власності ОСОБА_2 може бути обґрунтованим у разі наявності в сукупності двох факторів: істотності збільшення вартості майна, що суди встановили, але також і того, що це збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого подружжя, який не є власником. У цьому випадку тягар доказування зазначеної обставини покладений саме на позивача, оскільки він не є власником нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, останні взагалі не містять будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів понесення як спільних грошових та трудових затрат так і особистих затрат другого подружжя, який не є власником майна, в даному випадку ОСОБА_1 .

Так в матеріалах справи на підтвердження позовних вимог надано лише позовну заяву, рішення про розірвання шлюбу, свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт на спірний будинок, витяг з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради щодо оформлення права приватної власності, звіт про незалежну оцінку 4/5 часток спірного будинку та висновок судової оціночно-будівельної експертизи, якими взагалі не підтверджується понесення як спільних грошових та трудових затрат сторін так і особистих затрат другого подружжя, який не є власником майна.

З огляду на викладене висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позову є обґрунтованим та правильним, а доводи апеляційної скарги не спростовують таких.

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу позивача на те, що позивач має право на відшкодування грошових коштів, понесених ним на ремонтні (будівельні) роботи, за умови доведення ним факту використання таких матеріалів при будівництві та ремонті спірного житлового будинку.

Інші доводи апеляційної скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді О.С. Панасюк

Т.Б. Сало