Єдиний унікальний номер судової справи: 479/1199/24 Суддя першої інстанції Репушевська О.В.
Номер провадження:22-ц/812/1716/25 Суддя-доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
20 жовтня 2025 року м. Миколаїв Справа № 479/1199/24
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Самчишиної Н.В.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,
без участі сторін, належним чином повідомлених про день,час і місце розгляду справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв його представник Кравченко Олександр Сергійович, на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 21 липня 2025 року, повне судове рішення складено того ж дня, ухвалене у складі головуючої судді Репушевської О.В., в залі судового засідання в с-ще Криве Озеро, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про розірвання договору оренди землі,
встановив:
У вересні 2024 року ОСОБА_1 діючи через свого представника адвоката Кравченка О.С., звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі ТОВ «Агрофірма Корнацьких» або Товариство) про розірвання договору оренди землі.
19 липня 2006 року ОСОБА_1 було видано на ім`я ОСОБА_2 довіреність №222, якою він уповноважив останнього бути його представником з усіма повноваженнями з питань користування належною йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю земельною ділянкою.
В подальшому, як стало відомо позивачу, на підставі вищевказаної довіреності від його імені ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Агрофірма Корнацьких».
Примірник вказаного договору оренди позивачу надано не було.
Більше того, протягом всього часу дії договору відповідач систематично порушував умови договору в частині своєчасної сплати орендної плати.
На звернення представника позивача щодо надання примірника вищевказаного договору оренди землі відповідач копію правочину не надав.
Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 21 липня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що останньому орендна плата за користування землею з моменту укладення договору оренди по день звернення до суду з позовом, відповідачем не виплачувалась. Також відсутні докази того, що позивач, на час настання виплати орендної плати звертався до відповідача за отриманням орендної плати через касу, за наслідками чого йому було відмовлено в такій видачі або існували інші обставини щодо неотримання ним орендної плати у грошовій сумі через касу товариства. Відповідачем вживалися заходи щодо виплати орендної плати позивачу шляхом запрошення його через поштове повідомлення, оголошення у засобах масової інформації, що виключає винну поведінку орендаря щодо небажання виконувати договір на умовах, визначених Договором та для припинення відносин за цим договором.

Не погодившись з рішення суду ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Кравченка О.С., подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідачем було докладено усіх можливих зусиль щодо виплати орендної плати за 2020-2022 роки, а позивачем в свою чергу не дотримано умов договору щодо реалізації свого права на отримання орендної плати за 2020-2022 роки, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази з цього приводу.

Виплата коштів за поштовим переказом є законодавчо врегульованою на державному рівні і є одним із способів пересилання і виплати грошових коштів з огляду на значну мережу поштових відділень, де відсутні банківські установи.

Доводи представника відповідача про те, що орендну плату він не сплачував, оскільки позивач не надав банківські реквізити свого карткового рахунку, не можуть братися до уваги, оскільки умовами договору оренди землі від 01 січня 2006 року чітко передбачено розмір та період сплати орендної плати за користування земельною ділянкою (до 26 грудня року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі), а також вказаний обов`язок передбачений чинним законодавством. Відповідач з метою виконання свого обов`язку щодо сплати орендної плати заходів для її виплати позивачу не вживав, зокрема, безпосередньо позивачу виплату не здійснював, поштовим переказом (за наявності даних в Договорі про місце проживання орендодавця) грошові кошти не направляв, суму боргу в депозит нотаріуса не вносив, доказів на підтвердження протилежного суду не надав.

Судом не було надано правової оцінки щодо твердження відповідача щодо неможливості надати докази на підтвердження сплати орендної плати за 2006-2015 роки у зв`язку з закінченням строку зберігання документації. Однак, даний договір ще є діючим і його строк дії закінчиться лише 31 грудня 2055 року. Що свідчить про те, що термін його зберігання на даному підприємстві разом з пов`язаною з ним будь-якою бухгалтерською звітністю (акти, платежі, накладні тощо) закінчиться лише у 2055 році. А тому ненадання відповідачем будь-яких доказів на підтвердження сплати ним орендної плати за користування належною позивачу земельною ділянкою в період з 2005 по 2015 роки включно, є безпідставними та твердження про сплив строку зберігання є необґрунтованим та не повинне враховуватися як мотивована підстава. У зв`язку з цим, судом першої інстанції факт виконання відповідачем умов договору в частині сплати орендної плати за період з 2006 по 2015 роки включно був встановлений виключно на припущеннях без підтвердження належними та достатніми доказами по справі.

ТОВ «Агрофірма Корнацьких» надало відзив на апеляційну скаргу. В своєму відзиві відповідач зазначав, що скаржник наводить лише своє суб`єктивне тлумачення, як обставин справи, так і норм діючого законодавства. З доводами апеляційної скарги не погоджується та вважає їх юридично неспроможними та необґрунтованими, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року за заявою представника позивача - Кравченка О.С. постановлено судове засідання 20 жовтня 2025 року о 13 год. 00 хв. проводити в режимі відеоконференції.

03 вересня 2025 року представник відповідача Іванченко О.О. через систему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи без представника Товариства.

20 жовтня 2025 року представник позивача Кравченко О.С. на відеоконференцзв`язок не вийшов, заяв, клопотань не подав.

З огляду на повідомлення сторін про день, час і місце розгляду справи, керуючись приписами частини другої статті 372 ЦПК України колегія суддів вважала, що неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2.7621 га, кадастровий номер :01:000:1121, яка розташована в межах території (Секретарської) Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області, що підтверджено даними Інформації з Державного реєстру речових прав №386630078 від 12 липня 2024 року (а.с.13-14).

01 січня 2006 року між ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» укладено договір оренди землі №86/СЕК, відносно земельної ділянки загальною площею 2.76 га, на строк 50 років, що належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності серія ІІ - МК №040874 (реєстраційний №99). Даний договір зареєстрований у Кривоозерському відділі МРФ ДП «Центр ДЗК» про що вчинено запис від 10 вересня 2007 року за №65 (а.с.54-59).

Відповідно до пункту 9 Договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі шляхом видачі орендодавцю (або його уповноваженому представнику) готівкою відповідної грошової суми із каси Орендаря або перерахуванням на банківський рахунок орендодавця. Щорічний розмір орендної плати складає фіксовану грошову суму у розмірі 571.53 грн.

З метою захисту майнових інтересів орендодавця за згодою сторін на умовах визначених цим Договором, розрахунок по орендній платі може бути проведено визначеною кількістю сільськогосподарської продукції.

Форма розрахунку за договором (грошова або у натуральній формі) окремо щорічно погоджується сторонами в межах розміру плати, визначеної додатком № 1 до Договору, шляхом подання орендодавцем на ім`я орендаря заяви.

Орендна плата вноситься щорічно до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі (пункт 11 Договору).

З наданих відповідачем відомостей на виплату грошей вбачається, що ОСОБА_1 отримував орендну плату: 19 серпня 2016 року у сумі 2400 грн, 28 жовтня 2016 року у сумі 1400 грн, 11 серпня 2017 року у сумі 2800 грн, 17 жовтня 2017 року у сумі 1440 грн, 08 серпня 2018 року - у сумі 3200 грн, 07 листопада 2018 року у сумі 1530 грн, 14 серпня 2019 року - у сумі 3200 грн, 07листопада 2019 року у сумі 1530 грн, 16 серпня 2019 року у сумі 3200 грн, 05 листопада 2019 року у сумі 1530 грн.

Згідно даних платіжної інструкції №2711 від 21 липня 2021 року ОСОБА_1 отримав 2358,22 грн (призначення платежу: орендна плата за землю за 2020 рік)(а.с.72).

З реєстру №5 від 19 січня 2023 року про перерахування на рахунки отримувачів згідно угоди №308250497 (орендна плата за землю за 2022 рік) слідує, що ОСОБА_1 перераховано на його розрахунковий рахунок 2483,59 грн. Згідно реєстру №234 від 08 грудня 2023 року про перерахування на рахунки отримувачів згідно угоди №308250497 (орендна плата за землю за 2023 рік) ОСОБА_1 перераховано на його розрахунковий рахунок 2500 грн. Згідно реєстру №240 від 12 грудня 2023 року про перерахування на рахунки отримувачів згідно угоди №308250497 (орендна плата за землю за 2023 рік) ОСОБА_1 перераховано на його розрахунковий рахунок 2483,29 грн.

З наданої відповідачем довідки про нарахування та виплату позивачу орендної плати (кадастровий номер :01:000:1121) вбачається, що ОСОБА_1 отримував з 2016 року по 2019 рік орендну плату грошима, у 2020 році не звертався за отриманням орендної плати, у 2021 року отримав орендну плату за 2020-2021 рік, у 2022 році не звертався за отриманням орендної плати, у 2023 році отримав орендну плату за 2022-2023 роки (а.с.97).

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику (пункт 3 частини 4 статті 265 ЦПК України).

Оскаржуване рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає в повній мірі.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4)припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.

Відповідно до положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Винна поведінка, яка є підставою для припинення правовідносин, кореспондується з обов`язком та небажанням його виконувати на умовах, визначених договором.

За частиною 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин між сторонами у справі).

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до статті 1 Закону «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Частинами 1-3 статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Згідно зі статтею 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

На вимогу однієї із сторін договір, відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Положеннями статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі» визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.

Стаття 141 ЗК України передбачає таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Виходячи з системного аналізу зазначених положень законодавства та враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовується зокрема, положеннями ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди з підстави, передбаченої пунктом «д» статті 141 ЗК України, застосуванню також підлягають положення частини 2 статті 651 ЦК України, згідно з якою необхідна наявність істотного порушення стороною договору.

Вказаний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1449цс17, який підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року в справі № 912/1385/17 та Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 227/5452/18.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендарем орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що вважається істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє орендодавця можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог, посилався на систематичне порушення відповідачем умов договору, а саме несвоєчасну сплату орендної плати (2006 - 2023 роки).

Заперечуючи проти позову, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» вказувало те, що орендна плата була ним виплачена, відповідно до умов договору. Орендна плата виплачувалась позивачу готівкою через касу та шляхом переказу коштів.

Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Як встановлено судом 01 січня 2006 року між ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» укладено договір оренди землі № 86/СЕК на строк 50 років.

Відповідно до пункту 9 Договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі шляхом видачі орендодавцю (або його уповноваженому представнику) готівкою відповідної грошової суми із каси Орендаря або перерахуванням на банківський рахунок орендодавця. Щорічний розмір орендної плати складає фіксовану грошову суму у розмірі 571, 53 грн.

З метою захисту майнових інтересів орендодавця за згодою сторін на умовах визначених цим Договором, розрахунок по орендній платі може бути проведено визначеною кількістю сільськогосподарської продукції.

Форма розрахунку за договором (грошова або у натуральній формі) окремо щорічно погоджується сторонами в межах розміру плати, визначеної додатком № 1 до Договору, шляхом подання орендодавцем на ім`я орендаря письмової заяви.

Орендна плата вноситься щорічно до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі (пункт 11 Договору).

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «Агрофірма Корнацьких» свої зобов`язання по сплаті орендної плати виконувало, тобто позивач отримував орендну плату відповідно до умов договору, орендна плата виплачувалась позивачу готівкою через касу.

Сторони не заперечували, що орендна плата була визначена сторонами в грошовій формі, а місцем видачі орендодавцю орендної плати, тобто виконання зобов`язання за Договором, передбачено каса ТОВ «Агрофірма Корнацьких».

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем при зверненні до суду з позовною заявою не надано належних та допустимих доказів того, що останньому орендна плата за користування землею з моменту укладення договору оренди по день звернення до суду з позовом, відповідачем не виплачувалась. Також відсутні докази того, що позивач на час настання виплати орендної плати звертався до відповідача за отриманням орендної плати через касу, за наслідками чого йому було відмовлено в такій видачі або існували інші обставини щодо неотримання ним орендної плати у грошовій сумі через касу товариства. Не надано таких доказів й до суду апеляційної інстанції.

Водночас, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» у відзиві на позовну заяву, заперечуючи свою винну поведінку у порушенні умов зазначеного договору щодо виплати орендної плати з моменту укладення договору та по сьогоднішній день, повідомило, що викладені позивачем обставини свідчать про недобросовісну поведінку, оскільки його дії щодо дострокового розірвання договору оренди землі з відповідачем суперечать попередній поведінці щодо прийняття виконаного за договором оренди землі із ТОВ «Агрофірма Корнацьких», зокрема, отримання орендної плати за попередні роки.

23 квітня 2021 року Товариство через засоби поштового зв`язку зі зворотнім повідомленням на відому адресу позивача направило лист щодо необхідності отримання ОСОБА_1 орендної плати за 2020 рік та/або повідомлення банківських реквізитів картки. Проте зазначений лист залишився без відповіді.

Зазначений лист та докази його відправлення додані відповідачем до відзиву. Позивач зазначених обставин не спростував.

Крім того, судом установлено, що відповідач через оголошення в газеті «Кривоозерщина» від 05 листопада 2022 року повідомляв про виплату орендодавцям орендної плати за 2022 рік з відповідними роз`ясненнями щодо виплат та про комунікацію, зокрема, й за телефонними номерами працівників товариства в різних селах.

Відповідно до пункту 42 Договору сторона, яка порушила зобов`язання внаслідок недобросовісної поведінки, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідачем вживалися заходи щодо виплати орендної плати позивачу шляхом запрошення позивача через поштове повідомлення, оголошення у засобах масової інформації, що виключає винну поведінку орендаря щодо небажання виконувати договір на умовах, визначених Договором та для припинення відносин за цим договором.

Крім того, орендна плата, нараховувалась та виплачувалась відповідачем у значно більших розмірах, чим це передбачено умовами договору.

Між тим, сторонами Договору визначено, що щорічний розмір орендної плати складає фіксовану грошову суму у розмірі 571,53 грн (пункт 9 Договору).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без урахування індексів інфляції (пункт 10 Договору).

Відповідно до пункту 13 Договору виключно за взаємної згоди сторін розмір орендної плати може бути переглянутий в разі необхідності, але не частіше ніж один раз на рік у разі:

- зміни умов господарювання, передбачених договором;

- зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції;

- погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами;

- в інших випадках, передбачених законом.

Зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін у письмовій формі шляхом укладення додаткової угоди (стаття 30 Закону України «Про оренду землі», пункт 36 Договору).

Якщо сторонам не вдасться досягти згоди щодо зміни умов договору оренди землі, спір вирішується в судовому порядку.

За встановленими обставинами справи розмір орендної плати сторонами не переглядався, зміни у визначений законом та договором спосіб до Договору не вносились. Проте саме договір оренди є регулятором розміру орендної плати.

Аргументи апеляційної скарги про те, що відповідач був зобов`язаний пересилати орендну плату поштовими переводами на адресу позивача або зберігати невиплачену орендну плату на депозиті у нотаріуса не заслуговують на увагу, оскільки такі способи виплати орендної плати не передбачені умовами укладеного між сторонами договору.

Щодо доводів скарги про протиправне знищення відповідачем відомостей про виплату орендної плати орендодавцям за укладеними договорами оренди за період з 2005 по 2015 року, про що свідчить наданий відповідачем Акт № 1 від 06 грудня 2019 року про знищення документів не внесених до Національного архівного фонду.

За вказаний період строки зберігання відомостей про виплату грошових коштів (орендної плати) були визначені з 2005 року по 2012 рік наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20 липня 1998 року № 41 «Про затвердження Переліку типових документів», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 вересня 1998 року за № 576/3016 (із змінами), за яким строк зберігання таких документів складав п`ять років. З 2012 року строки зберігання визначались наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 квітня 2012 року за № 571/20884 «Про затвердження Переліку типових документів, що створюються під час діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів», відповідно до якого визначено строк зберігання відомостей про виплату грошових коштів (орендної плати) у три роки.

За такого, твердження апеляційної скарги про безпідставне знищення таких документів є неприйнятними, оскільки відображають особисті розсуди заявника та не ґрунтуються на нормах законодавчих актів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують. У справі, що переглядається, суд першої інстанції, проаналізувавши надані сторонами докази, повно та всебічно встановив обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, що в силу положень статті 375 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки рішення суду першої інстанції, яким в позові відмовлено, за наслідками апеляційного перегляду залишено без змін, судові витрати у справі покладаються на позивача, а тому відсутні підстави для перерозподілу судових витрат апеляційним судом.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник Кравченко Олександр Сергійович, залишити без задоволення.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 21 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повне судове рішення складено 21 жовтня 2025 року.