Номер провадження: 22-ц/813/3554/25
Справа № 2-6975/08
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської обласної Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Іванов Іван Васильович, Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач Кредитна спілка «АФІНА», на дії державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст скарги на дії державного виконавця.

03 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла скарга ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської обласної Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Іванов Іван Васильович, старший державний виконавець Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Прібилов А.В., стягувач Кредитна спілка «АФІНА», на дії державного виконавця, а саме:

- визнати неправомірними дії державного виконавця Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Іванова Івана Васильовича, здійснені в межах виконавчого провадження № 51162204.

- визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Прібилова А.В., здійснені в межах виконавчого провадження ВП № 29094391.

- постанову про арешт майна боржника № 51162204 від 23 червня 2017 року прийняту державним виконавцем Лиманського районного ВДВС ГТУЮ в Одеській області Івановим І.В. - скасувати.

- постанову про арешт майна боржника та заборону його відчуження 29094391 від 20 квітня 2012 року (В12/398) прийняту старшим державним виконавцем Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Прібиловим А.В. - скасувати.

- зобов`язати Доброславський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту з нерухомого майна, який накладений у виконавчому провадженні № 51162204 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2367/10 виданого Суворовським районним судом м. Одеси від 13 травня 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь КС «Афіна» грошової суми у розмірі 42 242,29 грн., постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23 червня 2017 року.

- зобов`язати Суворовський відділ державної виконавчої служби м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту з нерухомого майна, який накладений у виконавчому провадженні № 29094391 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2367/10 виданого Суворовським районним судом м. Одеси від 13 травня 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь КС «Афіна» грошової суми у розмірі 42 242,29 грн., постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 квітня 2012 року.

В обґрунтування скарги зазначено, що згідно з відповіді Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21 червня 2024 року № 111469 при перевірці відомостей із Автоматизованої системи виконавчого провадження виявлено, що на виконанні перебувало виконавче провадження № 29094391 по виконанню виконавчого листа № 2-6975/08 від 23 лютого 2009 року виданого Приморським районним судом м. Одеси про стягнення грошової суми з ОСОБА_2 на користь КС «Афіна» у розмірі 44 249,29 грн. 04 жовтня 2011 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 02 червня 2012 року було винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника. 20 червня 2012 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно ст.47 п.2 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить 3 роки, та провадження знищене у порядку Закону. Оскаржувані постанови, а саме: про арешт майна боржника №51162204 від 23 червня 2017 року була винесена державним виконавцем Івановим І.В. в межах виконавчого провадження № 51162204, яке було відкрито 25 травня 2016 року; а постанова про арешт майна боржника та заборону його відчуження ВП 29094391 від 20 квітня 2012 року (B12/398) була винесені державним виконавцем Прібиловим А.В. в межах виконавчого провадження ВП № 29094391. З інформаційної довідки № 382741399 від 13 червня 2024 року вбачається накладені заборони в межах виконавчих проваджень не скасовані. На час подання скарги відкриті виконавчі провадження у відношенні ОСОБА_1 відсутні. На підставі викладеного вважає, що ефективним засобом поновлення порушеного права заявника є скасування судом постанови про арешт майна боржника № 51162204 від 23 червня 2017 року, прийнятої державним виконавцем Лиманського районного ВДВС ГТУЮ в Одеській області Івановим І.В. та постанови про арешт майна боржника та заборону його відчуження 29094391 від 20 квітня 2012 року (В12/398).

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2024 року скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської обласної Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Іванов Іван Васильович, Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач Кредитна спілка «АФІНА», на дії державного виконавця, залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити скаргу, посилаючись при цьому на порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції не у повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні скарги.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 08 жовтня 2025 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, однак у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 жовтня 2025 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог заяви, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивування.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2008 року позовну заяву Кредитної спілки «Афіна» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позички у розмірі 42 242, 29 грн. задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «Афіна» грошову суму у розмірі 42 242, 29 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 , в доход Державного бюджету, грошову суму у розмірі 422, 42 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн. (справа № 2-6975/08). Зазначене рішення набрало законної сили 21.11.2008 року.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 382741399 від 13.06.2024 року на праві приватної власності ОСОБА_1 належить наступне майно:

- з 11.08.2014 року квартира АДРЕСА_1 ;

- з 19.12.2017 року квартира АДРЕСА_2 . (а.с. 8-9)

Також вбачається, що на майно ОСОБА_3 накладено заборону обтяження на підставі постанови про арешт майна боржника, виданого 23.06.2017 року Лиманським РВДВС ГТУЮ в Одеській області, а також-заборону відчуження об`єктів нерухомості накладено 21.06.2012 року згідно постанови Першого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ № ВП 29094391 (В12/398) від 20.04.2012 року для забезпечення виконання судового рішення.

23 лютого 2009 року Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 2-6975/08 про стягнення з ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «Афіна» грошової суми у розмірі 44 242, 29 грн. (а.с. 65, 73)

04 жовтня 2011 року державним виконавцем Першого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ Прібиловим А.В. постановою відкрито виконавче провадження № 29094391 на підставі виконавчого листа від 23.02.2009 року № 2-6975/08. Стягувачем зазначено-КС «Афіна», боржником- ОСОБА_2 (а.с. 62-63, 73-74).

20 червня 2012 року державним виконавцем Першого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ Прібиловим А.В. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Накладено арешт на все нерухоме майно. (а.с. 62-63, 73-74).

20 червня 2012 року державним виконавцем Першого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ Прібиловим А.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження".(а.с. 62-63, 73-74).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (станом на 20.06.2012 року), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Стан виконавчого провадження № 29094391 завершено.

Заборона відчуження об`єктів нерухомості накладена 21.06.2012 року згідно постанови Першого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ № ВП 29094391 (В12/398) від 20.04.2012 року для забезпечення виконання судового рішення по справі № 2-6975/08 за позовом КС «Афіна» до ОСОБА_2 .

Між тим, з відповідей Суворовського відділу державної виконавчої служби в місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) судом встановлено, що виконавче провадження № 29094391 знищене. (а.с. 65, 72)

04 листопада 2006 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси було зареєстровано шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб, виданого 04.11.2006 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 1106. Прізвище після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_5 / ОСОБА_5 .

З вищезазначеної Інформації також судом встановлено, що постановою державного виконавця Лиманського районного відділу державної виконавчої служби Іванова І.В. про арешт майна боржника від 23.06.2017 року у ВП № 51162204 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

З автоматизованої системи виконавчого провадження судом встановлено, що 25.05.2016 було відкрито виконавче провадження №51162204, де боржником зазначено ОСОБА_2 , стягувачам КС «Афіна», стан виконавчого провадження-завершено.

Між тим, з повідомлення Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) судом встановлено, що виконавче провадження № 51162204 від 23.06.2017 року знищене (а.с. 53).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що:

1) Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (станом на дату винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувану) та до ст. 59 зазначеного Закону (станом на дату розгляду скарги) у державного виконавця згідно вищевказаного Закону були відсутні підстави для зняття арешту в рамках виконавчого провадження № 29094391.

Між тим відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» станом на дату розгляду скарги у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Тобто, виходячи з норм Закону України «Про виконавче провадження» (станом на дату винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувану) у зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувачу, при наявності непогашеної заборгованості, не передбачено скасування накладеного державним виконавцем арешту та заборони відчуження майна боржника.

Суд не вбачав в даному випадку наявність неправомірних дій старшого державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Прібилова А.В., здійснені в межах виконавчого провадження ВП № 29094391, а тому суд не вбачав також підстав для скасування постави про арешт від 20.04.2012 року у ВП № 29094391 та для зобов`язання Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту з нерухомого майна, який накладений у виконавчому провадженні № 29094391 з примусового виконання виконавчого листа № 2-6975/08;

2) судом не вбачається належності даного виконавчого провадження до цивільної справи № 2-6975/08. Тобто матеріали справи не містять факту відкриття виконавчого провадження № 51162204 від 23.06.2017 року в рамках виконання судового рішення по справі № 2-6975/08 від 10.11.2008 року.

Таким чином дії/бездіяльність державного виконавця в рамках виконавчого провадження № 51162204 не можуть бути оскаржені в порядку ст. 447 ЦПК України, однак скаржниця не позбавлена права на звернення до суду в порядку позовного провадження з метою захисту своїх прав та інтересів.

Однак повністю з мотивуванням таких висновків суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 26 квітня 2013 року № 2/1522/11652/11, пред`явлення його до виконання та накладення арешту на майно боржника були врегульовані Законом № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Аналогічна за змістом норма закріплена у частині першій статті 48 Закону № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Отже, арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.

Згідно із частиною другою статті 57 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на момент накладення арешту на майно боржника) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Схожі за змістом приписи містяться у статті 56 Закону №1404-VIII.

Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.

Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у нормі статті 30 Закону № 606-XIV як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно з статтею 48 цього Закону.

У Законі № 1404-VIII (чинний на момент розгляду справи судами) відсутня норма, аналогічна нормі частини першої статті 30 Закону № 606-XIV. Закон № 1404-VIII не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.

Частина перша статті 47 Закону № 606-XIV визначала, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і в подальшому в частині першій статті 37 Закону № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Правові підстави для повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, у статті 48 Закону № 606-XIV визначались так: виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню) (частина перша цієї статті); виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених частиною першою статті 47 цього Закону, повертається до органу, який пред`явив виконавчий документ до виконання (частина друга цієї статті).

У Законі № 1404-VIII на відміну від Закону № 606-XIV повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, не визначається як окрема підстава завершення виконавчого провадження, а є правовою підставою для закінчення виконавчого провадження (пункт 10 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII).

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (частини перша та друга статті 49 Закону № 606-XIV).

Підстави для закінчення виконавчого провадження на момент розгляду цієї справи у судах визначені у частині першій статті 39 Закону № 1404-VIII.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного (приватного) виконавця не проводяться (див. подібні висновки у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 569/6234/22).

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII).

Водночас частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

Наслідки завершення виконавчого провадження визначені статтею 50 Закону № 606-XIV.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Схожі за змістом норми містяться у частинах першій, другій статті 40 Закону № 1404-VIII.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Водночас апеляційний суд звертає увагу, що законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).

Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Колегія суддів звертає увагу, що законодавство про виконавче провадження передбачає зняття арешту майна боржника, накладеного у виконавчому провадженні: 1) виконавцем; 2) начальником відділу державної виконавчої служби; 3) судом.

Зокрема, виконавець знімає арешт з майна боржника у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII). Подібні положення містяться у частині першій статті 50 Закону № 606-XIV. Також виконавець знімає арешт з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 11 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII.

У незакінченому виконавчому провадженні виконавець знімає арешт з майна боржника у випадках, визначених частиною четвертою статті 59 Закону № 1404-VIII, з-поміж яких: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно тощо.

Також виконавець знімає арешт з майна боржника, якщо після повернення виконавчого документа стягувачу встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню (частина четверта статті 40 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини третьої статті 60 Закону № 606-XIV з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом (аналогічні положення містить частина третя статті 59 Закону № 1404-VIII).

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 60 Закону № 606-XIV; частина п`ята статті 59 Закону № 1404-VIII).

Отже, визначення посадової особи, яка має повноваження зняти арешт з майна боржника, накладеного у виконавчому провадженні, залежить від конкретних обставин і підстав зняття такого арешту.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі №2/1512/11652/11.

У своїй скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що вона, зокрема, не була повідомлена державними виконавцями про відкриття виконавчого провадження стосовно неї, що позбавило її права на добровільне виконання рішення суду, а також права на оскарження постанов про відкриття провадження та накладення арешту. Вважає, що ефективним засобом поновлення порушеного права заявника є скасування постанов про накладення арешту.

Однак колегія суддів не може погодитись із такими висновками, так як задля ефективного захисту порушеного права у даному випадку має звернутись із заявою про зняття арешту до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, із зазначенням порушень під час порядку накладення арешту.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що виконавчі провадження, в межах яких накладений арешт, є знищеними.

Нормою пункту 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.

Таким чином, начальник або виконавець відділу державної виконавчої служби має вжити усі заходи щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження і розглянути відповідну заяву.

У разі відмови у задоволенні заяви про зняття арешту, ОСОБА_1 має право на звернення за скаргою на дії/бездіяльність відповідної посадової особи державної виконавчої служби.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить до висновку, що звернення ОСОБА_1 до суду із скаргою на дії державних виконавців щодо накладення арешту є неправильним способом захисту порушеного права, а тому у задоволенні скарги необхідно відмовити саме з цих підстав.

Щодо доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє відображення в мотивах постанови суду апеляційної інстанції.

Водночас скаржнику відмовлено з підстав неналежного способу захисту порушеного права, про що не зазначалось в апеляційній скарзі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, однак судове рішення необхідно змінити в частині мотивування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 жовтня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева