Справа № 345/2433/25
Провадження № 22-ц/4808/1364/25
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Баркова В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання сина, який продовжує навчання,за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Іванів Олег Богданович, на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Миговичем О.М. 14 липня 2025 року в м. Калуш Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у шлюбі, в якому у них народилося двоє дітей: донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22.11.2023 р. з відповідача стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 3500 грн, щомісячно, починаючи з 21.09.2023 р. до досягнення ним повноліття. На цей час син навчається на І-му курсі Інституту інформаційних технологій Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу, денна контрактна форма навчання. Термін закінчення навчання 30.06.2027 p.

Позивач зазначила, що не може зі своїх доходів повністю забезпечити повноцінне навчання сина та його утримання, оскільки потрібні кошти для проживання у гуртожитку, проїзду до місця навчання, купівлі літератури, методичного матеріалу, а також на щоденне харчування. Відповідач є фізично здоровою, працездатною особою та має регулярний дохід, добровільно допомоги на утримання повнолітнього сина, який навчається, не надає, тому вона змушена звертатися з позовом до суду.

Враховуючи наведене просить стягувати з відповідача аліменти на її користь щодо утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 6000 грн щомісячно на час навчання, починаючи від дня пред`явлення позову і до закінчення навчання, але не більше як до досягнення ним 23-річного віку.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 14 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалено проводити стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який продовжує навчатись, у розмірі 5 000 гривень щомісячно. Ухвалено стягнення аліментів розпочати з 20.05.2025 року і проводити до закінчення ОСОБА_3 навчання, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років. В іншій частині позову відмолено.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Іванів О.Б. подав апеляційну скаргу з мотивів незаконності та необґрунтованості рішення суду та його ухвалення судом без повного і всебічного з`ясування обставин справи.

Зазначає, що апелянтом у суді першої інстанції наголошувалося на недоведеності обставин навчання сина сторін на денній формі навчання в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти і газу.

Син сторін ОСОБА_3 виїхав за межі України та на час звернення позивача з позовом про стягнення аліментів перебував за межами України.

Вважає, що хоча син сторін можливо і не відрахований з навчального закладу, це не означає, що він проживає у гуртожитку, купує літературу, методичний матеріал або позивачем щоденно виділяються кошти на його харчування.

Вважає, що у позивача відсутнє право на звернення з позовом про стягнення аліментів на її користь, оскільки син ОСОБА_3 фактично не проживає з нею.

Позивачем не надано суду першої інстанції жодних доказів понесених витрат, таких як оплата проживання у гуртожитку, оплата проїзду до навчання, купівлі літератури, медичного матеріалу, щоденного виділення коштів на харчування. Водночас, зауважує, що у рішенні суду першої інстанції відсутня мотивація щодо призначення аліментів саме у розмірі 5000 грн. Зазначив, що у матеріалах справи відсутні будь-які об`єктивні дані щодо розміру таких витрат.

Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позиція інших учасників справи

ОСОБА_1 з доводами апеляційної скарги не погодилася, подала відзив у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Зазначає, що відповідач добровільно допомоги на утримання сина, який навчається не надає, не сприяє його духовному і фізичному розвитку та не створює всіх необхідних умов для нормального розвитку його особистості.

Відповідач є фізично здоровою, працездатною особою, має регулярний дохід. Сплата ним аліментів у розмірі 5000 грн відповідатиме інтересам дитини та вимогам чинного законодавства України. Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення її позову.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_3 .

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Положенням частини першої ст. 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України, частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, зважаючи на таке.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі і є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22.11.2023 р. ухвалено стягувати із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 в розмірі 3500 грн, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21.09.2023 р. до досягнення повноліття (а.с.11-12).

Відповідно до довідки №120 від 30.04.2025, яка видана Івано-Франківським національним технічним університетом нафти і газу, ОСОБА_3 є студентом І курсу Інституту інформаційних технологій Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу, денна форма навчання (а.с.6).

Позивач у позовній заяві зазначила, що термін закінчення навчання 30.06.2027.

Згідно витягу з реєстру територіальної громади №2023/007463919 від 18.09.2023 ОСОБА_3 проживає у АДРЕСА_1 (а.с.8).

Договором ІП-24-092 Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу для здобувача вищої освіти ОСОБА_3 визначена вартість платної освітньої послуги за 2024-2025 в розмірі 34600 грн (а.с.10).

Згідно відповіді Головного сервісного центру МВС від 13.01.2025 відповідач ОСОБА_2 є власником таких транспортних засобів: автомобіля марки Nissan X-Trail (2017), мотоцикла Motoleader ML 250 СBR, 250 (2021), автомобіля Peugeot Partner, 1560 (2012) (а.с.33).

Відповідно до договору купівлі продажу земельної ділянки від 01.02.2019 відповідач купив земельну ділянку для колективного садівництва вартістю 48500,00 грн за адресою: Київська область, Броварський район, с.Пухівка, Садівниче товариство «Вега» (а.с.31).

До суду апеляційної інстанції представником позивача надано довідку, видану Технічним університетом в Кошицях (Словаччина), згідної якої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в навчальному році 2025/2026 є студентом 1 курсу бакалаврату денної форми навчання 4 роки. Студент зарахований на навчання від 01.09.2025 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач є працездатною особою, законом встановлено його обов`язок надавати матеріальну допомогу сину, оскільки останній продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги батька, обставин, які б свідчили про відсутність можливостей надавати таку допомогу, відповідачем не надано, тому, з врахуванням постійного зростання цін та необхідності витрат на навчання, харчування, придбання одягу та інших необхідних життєвих витрат, рівності батьків у питанні участі в утриманні дитини, виходячи з принципу розумності та справедливості, враховуючи матеріальне становище сторін та обставини, визначені в ст. 182 СК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути аліменти у твердій грошовій сумі по 5000,00 грн. щомісячно, на період навчання, але не більше, ніж до досягнення сином двадцяти трьох років, починаючи з 20.05.2025 року.

З таким висновком апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч.1, 2 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (ч. 3 ст. 182 СК України).

Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків на повнолітню дочку, сина, суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Статтею 201 СК України визначено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Виходячи зі змісту зазначених норм, порядок виконання обов`язку матері, батька утримувати дитину до її повноліття та правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина врегульовані різними нормами Сімейного кодексу України, виходячи із різного правового статусу дитини (особи, яка не досягла 18 років) та дочки, сина, які досягли повноліття.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання дитина не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 29 січня 2018 року по справі №622/373/16-ц, касаційним судом роз`яснено, що на відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст.199-201 СК України).

При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від обов`язку сплати аліментів, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Відповідно до правових висновків, Верховного Суду у постанові від 28 лютого 2019 року у справі № 466/532/16-ц, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися, після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 - син відповідача, продовжує навчання, адже згідно довідки №120 від 30.04.2025, яка видана Івано-Франківським національним технічним університетом нафти і газу, ОСОБА_3 є студентом І курсу Інституту інформаційних технологій Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу, денна форма навчання.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 в навчальному році 2025/2026 є студентом 1 курсу бакалаврату денної форми навчання 4 роки Технічного університету в Кошицях (Словаччина), студент зарахований на навчання від 01.09.2025 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання сина, який продовжує навчання в розмірі 5000 грн щомісячно.

Судом першої інстанції враховано матеріальне становище платника аліментів, що є необхідним відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, та можливість надавати матеріальну допомогу синові, що продовжує навчання, відповідно до вимог ст. 199 СК України. Зокрема, у матеріалах справи містяться докази наявності у власності відповідача транспортних засобів та земельної ділянки, що свідчить про його можливість сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, зважаючи на те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення для забезпечення гармонійного розвитку дитини, відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 182 СК України, виходячи із матеріального становища відповідача та заявлених позивачем вимог про стягнення аліментів для дитини яка продовжує навчання, апеляційний суд дійшов висновку, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону.

Оскільки син сторін навчається на денній (очній) формі навчання, то позбавлений можливості офіційно працювати та отримувати доходи і утримувати себе самостійно, а отже об`єктивно потребує матеріальної допомоги на своє утримання на час навчання.

У постанові Верховного Суду в справі № 635/1139/17 від 20 травня 2020 року зазначено, що при встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання.

Син сторін навчається на денній формі навчання, у зв`язку з чим є необхідність у придбанні підручників, канцелярського приладдя, витрат на проїзд з місця проживання до навчального закладу. Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про розмір аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, враховуючи обставини, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність обставин навчання сина сторін на денній формі навчання в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти і газу, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що син сторін продовжує навчання в університеті у Словаччині.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

З урахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, яким повно з`ясовані фактичні обставини справи, що мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Згідно вимог пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому судове рішення у цій справі в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Іванів Олег Богданович, залишити без задоволення, а рішення рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 липня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

В.М. Барков