Єдиний унікальний номер судової справи 489/132/24
Номер провадження 22-ц/812/1626/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

02 жовтня 2025 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 адвоката Герцуна В.С.,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кучерявої Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Герцуном Віктором Степановичем, на рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 27 червня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Кокорєва В.В., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

установила:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 1995 року сторони проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, побут та бюджет.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася донька ОСОБА_3 , яка була зареєстрована як ОСОБА_4 .

В період з 01 вересня 1994 року по 29 квітня 2000 року позивач працювала лаборантом в лабораторії «Ларані». В період з 30 липня 2000 року по 25 квітня 2001 року остання отримувала допомогу в центрі зайнятості. З 01 вересня 2001 року по 22 серпня 2009 року позивач працювала білетним контролером Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіномір». Відповідач працював у Відкритому акціонерному товаристві «Інпроектсервіс» на посаді бурильника.

Сторони в період сумісного проживання працювали та сумісними зусиллями приймали міри до покращення своїх житлових умов шляхом придбання свого житла.

З цією метою сторони домовились, що відповідач візьме безстрокову позику у себе на підприємстві, за рахунок якої сторони спільно придбають квартиру.

Завдяки отриманій позиці, 27 серпня 2001 року відповідно до договору купівлі-продажу №553, укладеному ОСОБА_2 на Універсальній біржі була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Дану позику сторони повертали разом за рахунок спільних коштів.

Вважаючи, що сторони придбали зазначену квартиру за спільні кошти під час спільного проживання, а тому ця квартира є спільною власністю, і оскільки між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо добровільного поділу такого майна, позивач просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін та визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за кожним.

22 лютого 2002 року сторони зареєстрували шлюб.

Під час шлюбу сторони придбали житловий будинок АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку площею 0.2023 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 27 вересня 2011 року.

01 квітня 2010 року придбано та зареєстровано за ОСОБА_2 транспортний засіб екскаватор марки ЕО-2621, 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

19 липня 2013 року придбано та зареєстровано за ОСОБА_2 транспортний засіб мікроавтобус Volkswagen Transporter, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

19 травня 2014 року придбано та зареєстровано за ОСОБА_2 транспортний засіб трактор колісний марки ХТЗ-121, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

01 червня 2020 року придбано та зареєстровано за ОСОБА_2 транспортний засіб комбайн зернозбиральний марки ДОН 1500Б, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

16 грудня 2021 року придбано та зареєстровано за ОСОБА_2 транспортний засіб автомобіль марки ЗИЛ 131, 1972 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 .

16 грудня 2021 року придбано та зареєстровано за ОСОБА_2 транспортний засіб автомобіль марки ЗИЛ 131, 1988 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 .

30 червня 2023 року придбано та зареєстровано за ОСОБА_2 транспортний засіб автомобіль марки Hyundai Santa FE, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 .

Окрім того, за період шлюбу було придбано та зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 транспортний засіб автомобіль Mitsubishi, реєстраційний номер НОМЕР_8 , вартістю 360 000 грн., транспортний засіб ЗИЛ, реєстраційний номер НОМЕР_9 , вартістю 360 000 грн.

Позивач зазначає, що житловий будинок та земельна ділянка є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягають поділу по 1/2 частки кожній стороні.

Разом з тим, позивач вважала, що при поділі транспортних засобів по 1/2 частки кожному буде порушено право користування власністю, так як користуватись транспортним засобом може лише один власник, а тому поділ повинен бути проведено в натурі, відповідно до їх вартості.

Посилаючись на викладені обставини, позивач ОСОБА_1 просила:

визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на трактор колісний марки ХТЗ-121, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на комбайн зернозбиральний марки ДОН 1500Б, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки ЗИЛ 131, 1972 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_10 , та на автомобіль марки ЗИЛ, реєстраційний номер НОМЕР_9 .

Відповідач ОСОБА_2 , діючи через представника адвоката Кучеряву Т.Ю., надав до районного суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що з позовними вимогами погоджується частково, оскільки при формуванні позовних вимог позивач не вказала весь обсяг майна, яке підлягає поділу, включила у предмет поділу майно, яке не належить сторонам, належить відповідачу на праві особистої власності, а також здійснила оцінку вартості майна на власний розсуд.

Зазначено, що оцінку вартості майна при його поділі між подружжям слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, тобто без врахування початкової вартості майна.

Крім того, відповідач вважав, що квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки була придбана ним до укладення шлюбу з позивачем за власні кошти, які він отримував у вигляді заробітної плати до моменту проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Окрім того, звернуто увагу на те, що деяке майно, оформлене на ОСОБА_1 , не включено останньою до переліку спільного майна подружжя.

Також, до переліку майна включені транспортні засоби, які не належать сторонам у справі, а отже не можуть бути предметом спору у даній справі, зокрема, автомобіль ЗИЛ, реєстраційний номер НОМЕР_9 ; автомобіль марки і моделі Hyundai Santa FE, реєстраційний номер НОМЕР_7 ; автомобіль Mitsubishi, реєстраційний номер НОМЕР_8 ; екскаватор марки ЕО-2621, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Звернуто увагу на те, що великогабаритні транспортні засоби (трактор, комбайн, автомобілі ЗИЛ), які позивач включила до предмету поділу, куплені відповідачем в ході здійснення ним підприємницької діяльності і використовується для ведення підприємництва. Вказана техніка не придбана за спільні кошти подружжя.

Зазначено, що однією сім`єю сторони спору не проживають з 2020 року, спільного бюджету, побуту не мають.

У серпні 2024 року ОСОБА_1 , діючи через представника адвоката Герцуна В.С., подала до районного суду заяву про зміну предмету позову, в якій остаточно просила:

визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 ;

в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 0.2023га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_2 ;

в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на трактор колісний марки ХТЗ-121, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_11 ;

в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на комбайн зернозбиральний марки ДОН 1500Б, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 132 834 грн. 50 коп. компенсації вартості 1/2 частки проданого автомобіля марки і моделі Hyundai Santa FE, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 ;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 176 207 грн. компенсації вартості 1/2 частки проданого автомобіль марки і моделі Mitsubishi Pajero, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_8 ;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 75 019 грн. 50 коп. компенсації вартості 1/2 частки проданого автомобіля буровий вантажний УГБ на шасі ЗИЛ 131, реєстраційний номер НОМЕР_9 ;

вирішити питання щодо стягнення судових витрат у справі.

Рішенням Інгульського районного суду міста Миколаєва від 27 червня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за позивачем ОСОБА_1 право власності на:

1/2 частку житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ;

1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 0.2023 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_2 ;

трактор колісний марки ХТЗ-121, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_11 ;

комбайн зернозбиральний марки ДОН 1500Б, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

автомобіль марки ЗИЛ-131, 1972 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_10 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_12 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 276 722 грн. 23 коп. компенсації вартості 1/2 частки спірного рухомого майна.

В задоволенні інших вимог позивачу відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 6 000 грн. 89 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє її представник адвокат Герцун В.С., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила:

скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання квартири спільною сумісною власністю та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

скасувати рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки ЗИЛ-131, 1972 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_10 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_12 ;

змінити судове рішення в частині стягнення компенсації з ОСОБА_2 , збільшити її розмір з 276 722 грн. 23 коп. до 493 496 грн.;

змінити рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 27 червня 2025 року в частині розподілу судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи в задоволенні позову про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю районний суд не прийняв до уваги, що: позивач, відповідач та їх дочка були однією сім`єю; проживали разом та вели спільне господарство; безпроцентну позику отримали як сім`я для покращення своїх житлових умов, а тому грошові кошти отримані в позику є їх спільною сумісною власністю; квартира була придбана за спільні сумісні кошти, а тому є спільною сумісною власністю; безпроцентну суду сторони повернули разом.

Також, суд безпідставно, невмотивовано визнав за позивачем право власності на автомобіль марки ЗИЛ-131, 1972 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_10 , оскільки позивач таких вимог не заявляла, а відповідач не заперечував, щоб вказаний транспортний засіб залишився за ним.

Крім того, позивач не погоджується з визначеною судом вартістю транспортних засобів, зокрема, автомобіля бурового вантажного УГБ на шасі ЗИЛ 131, реєстраційний номер НОМЕР_9 , та трактора колісного марки ХТЗ-121, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_11 , оскільки звіт про їх оцінку складений з порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна № 142/5/2092 від 24 листопада 2003 року.

В іншій частині судове рішення не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі СК України).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 ЦК України).

Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження №14-325цс18) та у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17. Судова практика щодо вирішення подібної категорії спорів є сталою та незмінною.

Отже, щодо майна, набутого за час шлюбу, діє презумпція права спільної сумісної власності подружжя, водночас визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, від 23 січня 2024року у справі №523/14489/15-ц).

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (постанови Верховного Суду від 19 лютого 2025 року в справі №522/11159/21, від 24 жовтня 2024 року в справі № 753/10230/20, від 11 вересня 2024 року в справі №487/2337/22).

З матеріалів справи вбачається, що згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого повторно серії НОМЕР_13 ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвали шлюб 03 вересня 1997 року (том 3 а.с.44).

Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_14 , 22 лютого 2022 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (том 1 а с.10).

Згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_15 від 12 липня 2002 року, виданого повторно, та свідоцтвом про встановлення батьківства серії НОМЕР_16 від 11 липня 2002 року, сторони є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а.с.11,12).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_17 від 30 серпня 2006 року сторони є батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1 а.с.13).

15 червня 2001 року ОСОБА_2 подав заяву директору правління в ВАТ «Інпроектсервіс», в якій просив керівництво інституту і профспілковий комітет розглянути його прохання про надання йому безпроцентної позики в розмірі 15 000 грн. терміном на 2 роки для придбання житла, оскільки його дружина та дочка проживають у жіночому гуртожитку і через проблему побачень з сім`єю в них складні сімейні відносини на протязі 5 років (том 1 а.с.14).

Згідно з договором про надання безвідсоткової позики ОСОБА_2 від 12 липня 2001 року, останньому було надано безпроцентну позику на купівлю житла в сумі 15 000 грн. строком на 27 місяців (том 1 а.с.15).

З трудової книжки серії НОМЕР_18 ОСОБА_1 вбачається, що остання у період з 01 вересня 1994 року по 29 квітня 2000 року працювала лаборантом в лабораторії «Ларані». З 01 вересня 2001 року по 22 серпня 2009 року працювала білетним контролером у Відкритому акціонерному товаристві «Кіномір» (том 1 а.с.19).

Згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 23 жовтня 2009 року ОСОБА_2 придбав житловий будинок АДРЕСА_2 (том 1 а.с.21).

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №642375 від 27 вересня 2011 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 а.с.22).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №4250177 від 19 серпня 2015 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу №553 від 27 серпня 2001 року, який визнано дійсним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 червня 2015 року (том 1 а.с.20,77, том 3 а.с.43).

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_12 від 16 грудня 2021 року ОСОБА_2 є власником транспортного засобу ЗИЛ 131, реєстраційний номер НОМЕР_10 (том 1 а.с.23).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_19 від 16 грудня 2021 року ОСОБА_2 є власником транспортного засобу ЗИЛ 131, реєстраційний номер НОМЕР_6 (том 1 а.с.24).

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_20 від 30 червня 2023 року ОСОБА_2 вказаний власником транспортного засобу автомобіля марки і моделі Hyundai Santa FE, реєстраційний номер НОМЕР_7 . В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу відбулась перереєстрація вищевказаного транспортного засобу на іншу особу (том 1 а.с.25, том 3 а.с.7).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_21 від 19 липня 2013 року ОСОБА_2 є власником транспортного засобу автомобіля марки і моделі Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_22 (том 1 а.с.26).

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію машини серії НОМЕР_23 від 19 травня 2014 року ОСОБА_2 є власником трактору колісного ХТЗ-121, реєстраційний номер НОМЕР_11 (том 1 а.с.27).

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію машини серії НОМЕР_24 від 01 червня 2020 року ОСОБА_2 є власником комбайну зернозбирального ДОН 1500Б, реєстраційний номер НОМЕР_4 (том 1 а.с.28).

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію машини серії НОМЕР_25 ОСОБА_2 є власником екскаватору ЕО-2621, реєстраційний номер НОМЕР_1 (том 1 а.с.29).

Відповідно до звіту №490/07-24 з незалежної оцінки колісних транспортних засобів, спецтехніки та сільськогосподарської техніки від 13 липня 2024 року, складеного ТОВ «Благоцен», станом на 13 липня 2024 року ринкова вартість:

автомобіля марки і моделі Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_22 , становить 280 498 грн.;

вантажного автомобіля ЗИЛ 131, реєстраційний номер НОМЕР_10 , становить 67 279 грн.,

вантажного автомобіля ЗИЛ 131, реєстраційний номер НОМЕР_6 , становить 82 922 грн.;

екскаватора ЕО 2621, реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 106 671 грн.;

комбайну зернозбирального ДОН 1500Б, реєстраційний номер НОМЕР_4 , становить 678 117 грн.;

трактору колісного ХТЗ-121, реєстраційний номер НОМЕР_11 , становить 164 173 грн.;

вантажного автомобіля ЗИЛ-ММЗ 554М 6330, реєстраційний номер НОМЕР_26 , становить 86 050 грн. (том 2 а.с.35-126).

Відповідно до звіту №490-2/07-24 з незалежної оцінки колісного транспортного засобу від 13 липня 2024 року, складеного ТОВ «Благоцен», ринкова вартість автомобіля марки і моделі Hyundai Santa FE, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 , становить 265 669 грн. (том 2 а.с.127-153).

Відповідно до звіту №490-1/07-24 з незалежної оцінки колісного транспортного засобу від 13 липня 2024 року, складеного ТОВ «Благоцен», ринкова вартість колісного транспортного засобу вантажний буровий С УГБ НА ШАСІ ЗИЛ 131, 1987 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_9 , становить 587 779 грн. (том 2 а.с.154-186).

З листа №31/30 від 28 червня 2024 року РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях встановлено, що вантажний буровий УГБ НА ШАСІ ЗИЛ, реєстраційний номер НОМЕР_9 , було зареєстровано за ОСОБА_2 07 липня 2005 року. 11 квітня 2024 року зазначений транспортний засіб перереєстровано на нового власника (том 2 а.с.196).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_27 від 11 січня 2024 року, транспортний засіб ЗИЛ УГБ НА ШАСІ, реєстраційний номер НОМЕР_9 , було зареєстровано за новим власником (том 3 а.с.56-57).

Зі звіту №566/07-24 з незалежної оцінки колісного транспортного засобу від 25 липня 2024, складеного ТОВ «Благоцен», ринкова вартість автомобілю марки і моделі Mitsubishi Pajero, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_8 , становить 352 414 грн. (том 2 а.с.197-216, том 3 а.с.8-37).

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_28 від 02 січня 2024 року, транспортний засіб Mitsubishi Pajero, реєстраційний номер НОМЕР_8 , зареєстровано за новим власником (том 3 а.с.54-55).

Згідно зі звітом про оцінку майна, складеного 26 листопада 2024 року ТОВ «Оціночна компанія Стейт Стріт», ринкова вартість спеціалізованого вантажного бурового ЗИЛ 131 УГБ-1ВС, реєстраційний номер НОМЕР_9 , складає 416 184 грн. 80 коп. (том 3 а.с.68-75).

Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного 26 листопада 2024 року ТОВ «Оціночна компанія Стейт Стріт», ринкова вартість трактора колісного ХТЗ-121, реєстраційний номер НОМЕР_11 , на дату оцінки складає 291 468 грн. 42 коп. (том 3 а.с.76-84).

Щодо позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін та визнання права власності на квартиру в рівних частках за сторонами, то колегія суддів зазначає наступне.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання за кожним з подружжя права власності на частину спірної квартири, позивач вказувала, що її придбано у період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, договір позики укладався в інтересах сім`ї та сторони придбали нерухоме майно за рахунок спільної праці, а тому квартира є об`єктом права спільної сумісної власності.

Заперечуючи проти належності цієї нерухомості до спільної сумісної власності сторін, відповідач зазначав, що витратив на її придбання особисті кошти, а квитанції, на які посилається позивач, не підтверджують обставини спільного проживання сторін на момент придбання квартири і не доводять факт спільної фінансової участі сторін у її покупці.

Відповідно до п.1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до ст.13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Згідно з ч.1 ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять п.п.1,2 ч.1 ст.57 СК України).

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22,28,29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Частиною 2 статті 112 ЦК (в редакції 1963 року) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність»), тощо.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі №6-211цс14.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. КпШС УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Отже, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 01 січня 2004 року, ця особа має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без визначення ступеня її участі працею та коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання за нею права власності на половину спірного майна.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 25 грудня 2013 року (справа №6-135цс13) і від 11 березня 2014 року (справа №6-211цс14), яка згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Підтримавши вказаний правовий висновок, Верховний Суд у постанові від 01 червня 2022 року (справа №127/2073/20) зазначив, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Отже, з аналізу викладених роз`яснень норм законодавства, які діяли на час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, як про це стверджує позивач, та на час набуття квартири, суд зобов`язаний достовірно встановити, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Тягар доказування обставин, необхідних для визнання спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який фактично порушує вказане питання. При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання спірної квартири спільним сумісним майном подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що квартира придбана до 22 лютого 2002 року (день укладення шлюбу між сторонами), а тому є особистою власністю відповідача. При цьому, суд зазначав, що виплати за договором позички, які були здійсненні після укладення шлюбу не випливають на правовий статус квартири, оскільки вона придбана не в розстрочку (договір купівлі-продажу з розстроченням виплати), а фактично придбана за кошти відповідача отримані ним в позичку до укладення шлюбу та право власності виникло до укладення шлюбу.

При вирішенні спору щодо поділу вищевказаної квартири, колегія суддів враховує, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана внаслідок спільної праці сторін, коштом обох сторін, та що між ними було досягнуто угоди про спільну сумісну власність, а тому підстави визнавати її спільною сумісною власністю відсутні. Не є таким доказом і наявний у справі договір про надання безвідсоткової позики ОСОБА_2 від 12 липня 2001 року, на який посилається позивач, оскільки такий правочин не свідчить, що спірна квартира придбана сторонами внаслідок спільної праці.

Факт спільного проживання сторін до реєстрації шлюбу не має в даному випадку правового значення для вирішення справи, оскільки чинне на цей період законодавство не надавало майну набутому під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою, статусу спільної сумісної власності.

За такого, оскільки обставин придбання спірної квартири внаслідок спільної праці та за спільні кошти сторін не встановлено, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на її частину.

Щодо вирішення позовних вимог про поділ транспортних засобів та стягнення компенсації вартості спірного майна, в межах доводів апеляційної скарги, слід зазначити наступне.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач не погоджувалась із судовим рішенням в частині визнання за нею права власності на вантажний автомобіль ЗИЛ 131, 1972 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_10 .

При вирішенні спору щодо поділу вищевказаного транспортно засобу, колегія суддів виходить з того, шо залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації.

Якщо за позовом одного із подружжя суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів.

Схожих за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс21).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині поділу вищевказаного транспортного засобу ЗИЛ 131, 1972 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_10 , виходячи з того, що при вирішенні спору про поділ майна (у тому числі рухомого майна), суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просила позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №615/1364/16-ц, від 17 серпня 2022 року у справі №522/8676/20 та від 17 січня 2024 року у справі №522/17831/20.

Доводи апеляційної скарги про не надання судом першої інстанції оцінки наданому позивачу висновку про вартість автомобіля вантажного бурового ЗИЛ 131 УГБ-1ВС, реєстраційний номер НОМЕР_9 , та трактора колісного ХТЗ-121, реєстраційний номер НОМЕР_3 не є слушними.

Так, у справі містяться два висновки спеціалістів. Оцінка спірних транспортних засобів виконана суб`єктами оціночної діяльності на замовлення позивача та відповідача.

Оцінюючи надані висновки про вартість вищевказаних транспортних засобів, колегія суддів враховує те, що за висновком, наданим позивачем, визначення ринкової вартості транспортних засобів проводилось без врахування технічного стану, без огляду транспортного засобу, тоді як за висновками, наданими відповідачем, об`єктом дослідження були вищевказані транспортні засоби спеціалізований вантажний буровий ЗИЛ 131 УГБ-1ВС, реєстраційний номер НОМЕР_9 та трактор колісний ХТЗ-121, реєстраційний номер НОМЕР_3 . При цьому, оскільки суд з власної ініціативи не може збирати докази, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при вирішенні спору слід враховувати саме висновки, виготовлені на замовлення відповідача, оскільки за цими висновками визначення вартості автомобілів було проведено з урахуванням технічного огляду автомобіля, який давав змогу визначити ідентифікаційні дані транспортного засобу, його комплектність, укомплектованість, технічний стан, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна. Даний висновок складено за формою і змістом відповідає вимогам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

До того ж, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Такий висновок узгоджується також із судовою практикою, а саме із правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц (провадження №61-9018сво18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 (провадження №14-40цс21), у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі №754/3132/16-ц (провадження №61-5956св22).

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що районним судом правильно надано правову оцінку доказам, що підтверджують дійсну вартість транспортних засобів.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 27 червня 2025 року в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відповідно без задоволення.

Щодо розподілу судових витрат, то колегія суддів виходить з наступного.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Герцуном В.С., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Герцуном Віктором Степановичем, залишити без задоволення, а рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 27 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 07 жовтня 2025 року