Справа № 296/1338/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" серпня 2025 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Маслак В.П.,

при секретарі судового засідання Пшегалінській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 - Чайковська Р.А. у лютому 2025р. звернулася до суду з позовом в якому просила:

- визнати спільним сумісним майном подружжя автомобіль марки FIAT ТРО 1368, 2021 року випуску, № двиг. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 ;

- стягнути з ОСОБА_2 компенсацію 1/2 (половини) вартості автомобіля марки FIAT TIPO 1368, 2021 року випуску, № двиг. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 в розмірі 232 939 грн. 50 коп.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем 08.01.2025р. до Корольовського районного суду м. Житомира було подано позов про розірвання шлюбу. За час спільного проживання та перебування у шлюбі з ОСОБА_2 було придбано за спільні кошти автомобіль марки FIAT ТРО 1368, 2021 року випуску, № двиг. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , вартість якого, відповідно до бюлетня автотоварознавства, станом на 03.02.2025р. складає 465879,00 грн.

Враховуючи, що автомобіль марки FIAT ТРО 1368, 2021 року випуску було придбано сторонами спільно у шлюбі, право власності на вказаний автомобіль зареєстровано за відповідачем, та оскільки останній відмовляється добровільно поділи транспортний засіб, представник позивача просить вимоги задовольнити.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що не згоден із висновком експерта, оскільки вказана у довідці №7 середня статистична вартість автомобіля завищена та не відповідає дійсності. Заперечив щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки докази на підтвердження оплати послуг відсутні.

У судове засідання представник позивача не з`явилась, у заяві від 20.08.2025р. просила провести розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Також просила задовольнити вимогу про стягнення з відповідача судові витрати на правову допомогу.

Від ОСОБА_2 14.08.2025р. надійшла заява в якій останній заперечив щодо задоволення позову та стягнення витрат на правничу допомогу у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 16.07.2009р. сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 (а.с. 10).

Відповідно до інформації наданої територіальним сервісним центром МВС № 1841, станом на 09.01.2025р. за ОСОБА_2 з 16.06.2021р. зареєстрований, зокрема, автомобіль марки FIAT ТРО 1368, 2021 року випуску, № двиг. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 (а.с. 11).

Згідно даних автоматизованої системи документообігу Корольовського районного суду м.Житомира «Д3» встановлено, що рішенням від 05.03.2025р. по справі №296/222/25 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 16.07.2009р. Виконавчим комітетом Денишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, актовий запис про шлюб № 4, розірвано. Рішення суду набрало законної сили 07.04.2025р.

З висновку експерта № 9/1 проведеної транспортно-товарознавчої експертизи від 05.02.2025р. вбачається, що середньо-статистична ринкова вартість транспортного засобу Fiat Tipo, 2021 року випуску, об`єм двигуна 1368см3, тип палива - бензин, (VIN) - НОМЕР_2 , колір - білий, місце реєстрації КТЗ - Житомир - аналогічного автомобіля, станом на 05.02.2025р., без урахування технічного стану, з урахуванням середньостатистичного пробігу, складає 465415,80 грн. (а.с. 30-32).

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325 цс 18.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що сторони з 19.07.2009р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Корольовського районного суду м. Житомира 05.03.2025р.

З матеріалів справи вбачається, що під час шлюбу сторонами було придбано та зареєстровано на відповідача автомобіль марки FIAT ТРО 1368, 2021 року випуску, № двиг. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 .

Разом з тим, за час розгляду справи доказів того, що зазначений транспортний засіб придбано за особисті кошти ОСОБА_2 суду не надано, а отже воно є спільною сумісною власністю подружжя.

Також, суд бере до уваги, що у відзиві ОСОБА_2 підтвердив вищезазначену інформацію, вказавши, що він має у власності автомобіль марки FIAT ТРО 1368, 2021 року випуску, № двиг. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , який було придбано у шлюбі.

Враховуючи, що вищезазначений автомобіль було набуто сторонами за час перебування у шлюбі, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо вимог позовної заяви в частині стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації 1/2 частки вартості автомобіля, суд зазначає наступне.

Виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України.

За нормами ч.2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і статті 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (ч.2 ст. 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч.2 ст. 183 ЦК України).

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч.4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч.2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказувала, що з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Згідно висновку експерта № 9/1 проведеної транспортно-товарознавчої експертизи 05.02.2025р. вбачається, що середньо-статистична ринкова вартість транспортного засобу Fiat Tipo, 2021 року випуску, об`єм двигуна 1368см3, тип палива - бензин, (VIN) - НОМЕР_2 , колір - білий, місце реєстрації КТЗ - Житомир - аналогічного автомобіля, станом на 05.02.2025р., без урахування технічного стану, з урахуванням середньостатистичного пробігу, складає 465415,80 грн. (а.с. 30-32).

Частки сторін у праві спільної сумісної власності є рівними, оскільки іншої домовленості між подружжям не встановлено і підстав відступлення від засади рівності часток подружжя сторони не зазначали.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 у відзиві заперечив, щодо суми визначеної ринкової вартості експерта, однак не оскаржив таку та клопотання про призначення судової експертизи не заявив.

З огляду на викладене, та оскільки домовленості між сторонами по справі з приводу поділу спільного майна не досягнуто, суд дійшов висновку, що позивач має право в порядку поділу майна подружжя отримати компенсацію вартості 1/2 частки вищевказаного автомобіля, що становить 232707,90 грн.

Відносно вимоги представника позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

За правилами ч. 2-4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19 за умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, не надання іншою стороною доказів невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності, у тому числі спростування правильності відповідних розрахунків, витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено.

Згідно з ч. 1-3 с.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Правничу допомогу позивачу при розгляді справи в суді надавала адвокат Чайковська Р.А., яка діяла на підставі договору № 369/2025 від 07.01.2025р. про надання правничої допомоги (а.с. 39).

Пунктом 3.1. договору № 369/2025 від 07.01.2025р. визначено, що вартість послуг за цим договором та порядок оплати таких послуг визначається у Протоколі погодження гонорару за юридичні послуги та акті приймання-передачі юридичних послуг, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до протоколу №1 погодження гонорару за юридичні послуги від 07.01.2025р., ОСОБА_1 та адвокат Чайковська Р.А. погодили перелік наданих послуг та їх вартість, які складаються з: написання позовної заяви, складання процесуального документу, отримання доказів для подання процесуального документу до суду, складання інших процесуальних документів - 7000,00 грн.; проведення 1-го судового засідання - 1000,00 грн., що підтверджується підписами останніх.

На підтвердження оплати юридичних послуг представником позивача надано платіжну інструкцію від 07.01.2025р. на суму 10000,00 грн. (а.с. 41).

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві ОСОБА_2 заперечив щодо відшкодування витрат на правничу допомогу.

Згідно клопотання відповідача від 14.08.2025р., останній стверджує, що витрати на правову допомогу є завищеними і неспівмірними із фактично виконаною роботою.

У п.п. 113-117 рішення ЄСПЛ у справі «Бєлоусов проти України» від 07 листопада 2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є «фактично понесеними», оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями.

Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та умовами договору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд приймає до уваги, що адвокат Чайковська Р.А. в межах даної цивільної справи надавала правову допомогу позивачу ОСОБА_1 , за позовною вимогою про поділ майна подружжя за час розгляду якого було призначено три судових засідання, які проведено за відсутності сторін та їх представників.

Враховуючи предмет спору, конкретні обставини справи, складність справи, протокол погодження гонорару за юридичні послуги, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, думку відповідача, суд приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. є неспівмірними зі складністю справи та часом, витраченим на надання правничої допомоги.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на правничу професійну допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 3540,60 грн.

Керуючись ст. ст.5,12,13,81, 211,258,259,263-265,268,273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати спільним сумісним майном подружжя автомобіль марки FIAT ТРО 1368, 2021 року випуску, № двиг. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 вартості автомобіля марки FIAT TIPO 1368, 2021 року випуску, № двиг. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 в розмірі 232 707 грн. 90 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. та суму судового збору у розмірі 3540,60 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя В. П. Маслак