Номер провадження: 22-ц/813/3052/25
Справа № 499/796/20
Головуючий у першій інстанції Кравчук О.О.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач Приватне сільськогосподарське підприємство «Дружба», відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Смирнової Лариси Петрівни

на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2024 року, ухвалене Іванівським районним судом Одеської області у складі: судді Кравчука О.О. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Дружба» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні орендованою земельною ділянкою,

в с т а н о в и в:

09 вересня 2020 року Приватне сільськогосподарське підприємство «Дружба» в особі свого представника Племениченка Геннадія Вячеславовича звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просили усунути перешкоди в користуванні орендованою земельною ділянкою, яка розташована на території Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області, площею 11,895 га, кадастровий номер :01:001:0198, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 не втручатися у подальшу виробничу діяльність ПСП «Дружба», в тому числі, заборони здійснення будь-якого обробітку земельної ділянки, засівання, збирання урожаю чи будь-якої іншої діяльності щодо земельної ділянки за кадастровим номером :01:001:0198, площею 11,895 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач є власником земельної ділянки площею 11,895 га, кадастровий номер :01:001:0198. 01 вересня 2015 року позивач та відповідач уклали договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований у встановленому законом порядку, зі строком дії договору оренди 10 років. 30 жовтня 2018 року позивач та відповідач уклали додаткову угоду, відповідно до якої змінився розмір орендної плати та строк дії договору, який становить до 15 років. Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 14 січня 2020 року відмовлено у задоволенні позовної заяви відповідача до позивача про визнання договору оренди недійсним. 21 серпня 2020 року складений акт, який свідчить, що відповідач самостійно обробляє земельну ділянку, засіває та збирає урожай, у зв`язку з чим ПСП «Дружба» позбавлені можливості використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору оренди, хоча, як зауважує позивач, дане підприємство є законним орендарем земельної ділянки.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено. Усунено перешкоди в здійсненні права користування земельною ділянкою, способом заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, що перешкоджають Приватному сільськогосподарському підприємству «Дружба» здійснювати користування земельною ділянкою кадастровий номер :01:001:0198, площею 11,895 гектарів, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Коноплянської сільської ради Іванівського (натепер Березівського) району Одеської області, до моменту припинення дії укладеного 01 вересня 2015 року договору оренди земельної ділянки. Стягнено з ОСОБА_1 на користь Приватного сільськогосподарського підприємства «Дружба» сплачену суму судового збору в розмірі 2102 гривні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника Смирнової Лариси Петрівни просить рішення Іванівського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції порушив права відповідача як власника земельної ділянки, відмовив по формальним причинам в прийнятті зустрічного позову, не прийняв документи, які були додані до зустрічного позову. Крім того, скаржник зауважує, що позов ПрАТ «Дружба» поданий з порушенням ст. 175 ЦПК України (відсутні зазначення щодо наявності в позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до позову, долучені копії не посвідчені належним чином, не надана квитанція про сплату судового збору, натомість додана не посвідчена копія платіжного доручення). На думку скаржника, розгляд справи відбувся формально без врахування позиції відповідачки та порушеного її права як власника земельної ділянки. Серед іншого, скаржник зазначає, що суд в порушення норм матеріального права та без врахування практики Верховного Суду прийняв рішення, в якому не обґрунтував чому орендар може без перешкод користуватися земельною ділянкою власника без додержання умов договору оренди щодо оплати визначеної договором орендної плати, а також не обґрунтував чому не прийняв докази відповідача щодо систематичного порушення позивачем умов договору оренди.

У відзиві на апеляційну скаргу ПСП «Дружба» в особі свого представника Племениченка Геннадія Вячеславовича просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що ОСОБА_1 вже зверталася до суду із метою захисту своїх прав з позовом про розірвання договору оренди, де підставою для розірвання договору було визначено неналежне отримання ОСОБА_1 орендної плати, однак за результатами розгляду справи у задоволенні позову відмовлено. Тобто, як зазначає позивач, питання щодо оплати чи неоплати орендної плати вже було предметом судового розгляду як підстава для розірвання договору оренди і відповідно було винесено остаточне рішення по такій підставі. Крім того, позивач наголошує, що є належним користувачем земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , у зв`язку із укладанням типового договору оренди землі від 01 вересня 2015 року та додаткової угоди від 30 жовтня 2018 року. Тому, як вважає позивач, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення у даній справі.

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року (головуючий суддя Дришлюк А.І.) за вказаною апеляційною скаргою відкрите апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 20 березня 2025 року.

Судове засідання, яке призначене на 20 березня 2025 року, не відбулось у зв`язку із перебуванням головуючого судді у відпустці, розгляд справи відкладено на 19 червня 2025 року.

Відповідно до наказу голови Одеського апеляційного суду № 66-ос від 11 квітня 2025 року суддю ОСОБА_2 відраховано зі штату Одеського апеляційного суду у зв`язку з припиненням повноважень судді.

Відповідно до п. 3.9 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду від 28.03.2025 року із змінами, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено склад суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Назарову М.В.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 травня 2025 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 30 вересня 2025 року.

В судове засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи не з`явилися, що не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи, зокрема, відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 повідомлені належним чином у відповідності до вимог п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки отримали судові повістки в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд 09 серпня 2025 року о 6:59:52 та 09 серпня 2025 року о 07:02:05 відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронного документу (т. 2, а.с. 127, 128), представник позивача Племениченко Г.В. повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки повістку отримав 09 серпня 2025 року 06:59:52 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу (т. 2, а.с.127 зв.).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, яка розташована на території Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області, площею 11,895 га, кадастровий номер :01:001:0198, згідно з Державним актом на право власності на землю ІІІ-ОД № 067338 (т. 1, а.с. 5).

Між сторонами по справі 01 вересня 2015 року укладений типовий договір оренди землі, який зареєстрований державним реєстратором реєстраційної служби по Іванівському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області (том 1, а.с. 8-9).

Згідно з пунктом 1 цього договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т. 1, а.с. 6).

Пунктом 8 договору визначено, що договір укладений на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (пункт 8 договору оренди, т. 1, а.с. 6).

За п. 9 договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: 1,6 т. - зернових; олія - 20 літрів; цукор - 25 кілограмів; крупи - 10 кілограмів; овочі - 40 кілограмів; силос - 1 пт.; оранка городів - до 0,25 гектарів (т. 1, а.с. 6зв.).

Відповідно до п. 11 договору орендна плата вноситься до грудня місяця (т. 1, а.с. 6зв.).

Пунктом 20 договору передбачено, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється у трьох денний строк після державної реєстрації договору за актом приймання-передачі (т. 1, а.с. 6зв.).

У пункті 29 договору зазначено про обов`язки орендодавця, а саме передати земельну ділянку, що відповідає договору, не вчиняти дій які б перешкоджали використанню земельної ділянки (т. 1, а.с. 7).

Згідно з п. 34 договору зміна умов договору оренди здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір вирішується у судовому порядку (т. 1, а.с. 7).

Дія договору оренди припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав визначених законом (пункт 36 договору) (т. 1, а.с. 7).

30 жовтня 2018 року сторони уклали додаткову угоду до договору оренди землі, якою передбачили, що по п. 8 договору оренди сторони дійшли згоди, що договір укладено на 15 років. Після закінчення строку дії Договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк, якщо орендодавець письмово за 30 днів до закінчення договору не заперечує (т. 1, а.с. 8).

06 серпня 2019 року відповідач звернулася до позивача з заявою, в якій просила звільнити земельну ділянку, після збирання врожаю 2019 року, тому що має намір обробляти земельну ділянку самостійно (т. 1, а.с. 9).

За результатами розгляду цивільної справи № 499/896/19 за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Дружба» про розірвання договору оренди землі від 01 вересня 2015 року, рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 14 січня 2020 року, яке набрало законної сили 30 квітня 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (т. 1, а.с. 11-13).

Згідно з актом від 21 серпня 2020 року № 08/21/2020/2, складеним керівником Приватного сільськогосподарського підприємства «Дружба» ОСОБА_4 , головним агрономом ОСОБА_5 , завідувачем ремонтною майстернею ОСОБА_6 , свідчить під час проведеного виїзду та обстеження земельної ділянки, площею 11,895 га, кадастровий номер :01:001:0198, встановлено, що ОСОБА_1 самовільно використовує земельну ділянку для власних потреб, а саме особисто обробляє і засіває ділянку, збирає врожай. Внаслідок вказаних дій ОСОБА_1 ПСП «Дружба» позбавлено можливості використовувати вказану земельну ділянку відповідно до умов договору оренди (т. 1, а.с. 10).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини щодо витребування земельної ділянки, які виникли між сторонами, є правовідносини з користування земельною ділянкою, й титульний володілець спірної земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права користування цією ділянкою, зокрема вимагаючи повернути таку ділянку способом усунення відповідних перешкод.

Суд першої інстанції наголосив, що позивач є законним орендарем земельної ділянки (титульним володільцем), тому відповідно до положень статті 27, частини другої статті 152 ЗК України має право звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, навіть від власника цієї земельної ділянки для захисту свого майнового права.

З огляду на це, суд першої інстанції констатував, що на момент звернення позивача до суду із вказаним позовом договір оренди щодо спірної земельної ділянки є чинним, угода про його розірвання не укладалася, договір не розривався і не визнавався недійсним, а відповідач, як власник земельної ділянки, якою користувався позивач, чинить перешкоди в користуванні орендованою земельною ділянкою, оскільки відповідач самостійно обробляє земельну ділянку й не заперечує існування таких обставин.

Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За ч. 1 ст. 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з абзацами першим та другим статті 27 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці громадянами і юридичними особами України, іноземцями, особами без громадянства, іноземними юридичними особами, у тому числі міжнародними об`єднаннями та організаціями.

За ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідаючи на довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не обґрунтував чому орендар може без перешкод користуватися земельною ділянкою власника без додержання умов договору оренди щодо оплати визначеної договором орендної плати, а також не обґрунтував чому не прийняв докази відповідача щодо систематичного порушення позивачем умов договору оренди, колегія суддів зазначає, що вказані доводи були предметом розгляду в рамках іншої цивільної справи, а саме цивільної справи № 499/896/19 за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Дружба» про розірвання договору оренди землі, в якій серед підстав звернення до суду із позовом ОСОБА_1 зазначала про порушення з боку ПСП «Дружба» умов договору оренди землі в частині неналежного виконання зобов`язань за орендною платою, а тому зазначені доводи апеляційної скарги, на думку суду, зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника із висновками суду першої інстанції щодо результату розгляду іншої ініційованої скаржником справи.

Натомість, вказане не має відношення до предмету доказування по теперішній справі, яким є усунення перешкод орендарю за чинним договором оренди земельної ділянки з боку власника спірної земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги щодо повернення її зустрічного позову без залишення його копії, а також копій відповідних ухвал в матеріалах справи колегія суддів також відхиляє, оскільки зустрічна позовна заява зареєстрована за іншим єдиним унікальним номером судової справи (№ 499/796/20), питання щодо об`єднання справ в одне провадження сторона відповідача не ініціювала, як і не зазначала про безпідставність реєстрації поданого нею зустрічного позову за іншим єдиним унікальним номером судової справи, а також не оскаржувала ухвалені судові рішення в рамках справи № 499/796/20.

В межах теперішньої справи предметом апеляційного перегляду ухвала щодо позову відповідачки не є.

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення і не є визначальними при ухваленні рішення щодо позовних вимог Приватного сільськогосподарського підприємства «Дружба».

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної загалом скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки доводи позивачки не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та відповідно не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку про залишення апеляційної скарги позивачки без задоволення, а рішення Іванівського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2024 року - без змін.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Смирнової Лариси Петрівни залишити без задоволення.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 30 вересня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

В.А. Коновалова