Провадження № 2/369/3833/25
РІШЕННЯ

Іменем України

03.07.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

при секретарі судового засідання Безкоровайній М.Л.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача 1 ОСОБА_3 ,

представника відповідача 1 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 369/16769/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, третя особа: Білогородська територіальна громада Бучанського району Київської області про визнання незаконним та скасування рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, державного акту та кадастрового номеру, скасування державної реєстрації земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

09 жовтня 2024 року позивачка звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на підставі наказу радгоспу імені Шевченка Києво-Святошинського АПО № 271 від 12 жовтня 1990 року «Про присадибне землекористування» ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку 0,12 га в АДРЕСА_1 на вільній ділянці. Відповідно до акту відводу земельної ділянки під забудову житлового будинку в АДРЕСА_1 в 0,12 га ширина наданої ділянки складала 20 м, а довжина - 75 м.

16 лютого 1991 року Рішенням Виконавчого комітету Гореницької сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області № 6/24 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на будівництво індивідуального житлового будинку в селі Гореничі по провулку Леніна» надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку та заявлено клопотання до виконкому Києво-Святошинської районної ради народних депутатів щодо видачі технічної документації гр. ОСОБА_1 на будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 на зареєстрованій на неї земельній ділянці.

13 серпня 1991 року Рішенням № 246/22 Виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради народних депутатів було надано дозвіл гр. ОСОБА_1 на будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності за типовим проектом в АДРЕСА_2 .

28 листопада 2003 року рішенням Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 2/76 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель гр. ОСОБА_1 » ОСОБА_1 на підставі заяви, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га у АДРЕСА_3 .

21 грудня 2009 року рішенням Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 4/93 було внесено зміни до вищезазначеного рішення та надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2367 га по фактичному користуванню. Збільшення площі земельної ділянки не змінювало ширину ділянки, яка залишилась 20 метрів.

15 травня 2012 року ОСОБА_1 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ № 527335 на підставі рішення Гореницької сільської ради № 6/116 07 сесії 26 скликання від 21.06.2011 року, за яким вона є власником земельної ділянки площею 0,2367 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер ділянки :01:007:0673 з затвердженим описом меж.

Навесні 1991 року ОСОБА_3 також була відведена земельна ділянка під забудову житлового будинку в АДРЕСА_3 шириною 20 м, а довжиною - 50 метрів. На той час відповідачем по межі було встановлено стовпи з колючим дротом та посаджені дерева, які ростуть і на сьогодні, тобто фактичну межу добре видно.

20 березня 2017 року комісією в складі депутатів Гореницької сільської ради та сусідів складено акт, яким засвідчено реальну межу між земельною ділянкою позивача та ділянкою відповідача.

Всі земельні ділянки на даному масиві наділялись шириною 20 метрів. Разом з тим, у 2008 році було закладено фундамент для будівництва житлового будинку з врахування фактичних меж користування земельної ділянки і оскарження даного факту від відповідача не надходило. Можливе збільшення ширини земельної ділянки відповідача призвело до проходження межі на відстані 0,5 метрів від будинку.

У 2012 році виникли непорозуміння та суперечки з приводу межі з відповідачем, в результаті якої ОСОБА_1 стало відомо, зі слів відповідача, що ширина його земельної ділянки становить 22,3 метра, а не 20 метрів, як було відведено під забудову наказом радгоспу імені Шевченка Києво-Святошинського від 07.09.1990 № 235. Він пояснив, обмір земельної ділянки працівниками геодезичної служби здійснювався без присутності відповідача, та виміри склали 22,3 метри, що на 2,3 метри більше. При цьому, всі заміри здійснювались без присутності позивача, так як ї не було повідомлено належним чином згідно з законодавством. Акт на зберігання межових знаків та установлення і погодження меж землекористування позивачем не підписувався.

Отже, ширина ділянки відповідача збільшена за рахунок земельної ділянки позивача, чим порушено її права, як власника земельної ділянки.

На підставі зазначеного позивач просила суд:

- Визнати незаконним та скасувати рішення Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 23/16 від 26 грудня 1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» стосовно передачі земельної ділянки ОСОБА_3 ;

- Визнати незаконним та скасувати присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_4 (кадастровий номер :01:007:0728);

- Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,2218 га, кадастровий номер :01:007:0728, шляхом виключення з Державного земельного кадастру відомостей про реєстрацію вказаної земельної ділянки;

- Скасувати записи у Поземельній книзі та внести до Державного земельного кадастру відомості про скасування в поземельній книзі записів щодо державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0728.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2024 року провадження у справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

08 листопада 2024 року до суду від відповідача 2 Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області надано відзив, у якому останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки.

25 листопада 2024 року до суду від відповідача 1 ОСОБА_3 подано відзив у якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

У позовній заяві не наведено у чому саме полягає незаконність внесення запису у Поземельну книгу відомостей про реєстрацію земельної ділянки; присвоєння кадастрового номеру земельної ділянці відповідача; державної реєстрації земельної ділянки. Також, на думку відповідача, у позові відсутні докази порушення права позивача з боку відповідача та відсутнє нормативне обґрунтування заявлених позовних вимог. Відповідач звернув увагу суду на п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ. Згідно з яким громадяни та юридичні особи, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки, та на п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про земельний кадастр» від 7 липня 2011 року № 3613-?І,відповіднодо якого земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Крім того, відповідач вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які містять інформацію про предмет доказування, а копія висновку № 24257 від 16.04.2024 року не є судовою експертизою та не може розцінюватися як письмовий доказ, оскільки не місить інформації про порушення рішенням Гореницької сільської Ради народних депутатів від 26.12.1995 року №23/16 прав позивачки станом на момент його прийняття.

04 грудня 2024 року до суду від позивача надано відповідь на відзив. У якій вона зазначила, що відзив є необґрунтованим та просила суд задовольни позов. Позивач вважає твердження відповідача, що викладені у відзиві безпідставними, незаконними та не обґрунтованими, виходячи з наступного.

В своєму відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що Рішення виконавчого комітету Гореницької сільської Ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області від 26.12.1995 року № 23/16 щодо передачі безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель (присадибні ділянки), ведення особистого підсобного господарства громадянам с. Гореничі загальною площею 40,385, здійснювалась на підставі статті 17 Земельного кодексу України 18 грудня 1990 року № 561-ХП (у редакції, на момент винесення зазначеного рішення). Разом з тим, аналогічне рішення виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради народних депутатів Київської області Позивач отримала 13 серпня 1991 року № 246/22. Відповідач навесні 1991 року після наділення земельних ділянок в натурі власноручно встановив розмежування між земельними ділянками, поставив стовпи та натягнув колючий дріт, що підтверджується Актом від 20 березня 2017 року комісії в складі депутатів Гореницької сільської ради та сусідів, який був доданий як додаток до позовної заяви, та почав закладати фундамент для огорожі між земельними ділянками Позивача та Відповідача так, як було наділено в натурі відповідно до наказу по радгоспу імені Шевченка Києво-Святошинського АПО № 271 від 12 жовтня 1990 року «Про присадибне землекористування». Тобто ширина ділянки Відповідача була зафіксована шириною 20 метрів.

Поряд з цим статтею 25 Земельного кодексу України 18 грудня 1990 року № 561-ХП (у редакції, на момент отримання акту Відповідачем) визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Водночас, Відповідачем не надано пояснення, яким чином наділена земельна ділянка шириною 20 метрів згідно з наказом радгоспу імені Шевченка Києво-Святошинського АПО № 271 від 12 жовтня 1990 року «Про присадибне землекористування» та на підставі чого збільшилась на 2,3 метри та складає 22,3 метри, а також не надано підтвердження погодження меж суміжної ділянки з Позивачем, яке б засвідчили про погодження меж земельної ділянки наданої Відповідачу шириною 22,3 метри.

Отже, на думку позивача, відповідачем незаконно отримано Державний акт на право приватної власності на землю № ЗМ 001982 серія КВ ЗМ 0018181, виданого 03 липня 1996 року, який видано на підставі рішення Києво-Святошинського району.

24 грудня 2024 року до суду від відповідача 1 ОСОБА_3 подано заперечення на відповідь на відзив, у якому зазначено, що земельно-технічної експертиза не є судовою, а висновки експерта № 24257 не підтверджують обґрунтованість позовних вимог і не стосується предмету доказування. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року у справі №369/3020/18 (за участі ОСОБА_1 як позивача та ОСОБА_3 як відповідача) встановлено, що ОСОБА_3 не вчинялись дії щодо змін меж земельної ділянки, належної ОСОБА_1 , а не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для відновлення меж земельної ділянки в судовому порядку, а процедуру виправлення помилок, допущених під час ведення Державного земельного кадастру, врегульовано пунктами 138-161 Порядку ведення земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року N 1051 "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру", відтак суд обґрунтовано вказав, що помилка у топографо-геодезичних матеріалах, яка проявилася при визначені меж земельної ділянки позивача, виникла не внаслідок неправомірних дій відповідача».

26 грудня 2024 року до суду надано відзив на позовну заяву від Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, в якому відповідач 2 просив суд відмовити у задоволенні позову та зазначив, що оскільки позивачка ОСОБА_1 не заявляла вимоги щодо припинення речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0728 її вимоги щодо скасування присвоєння кадастрового номеру, реєстрації земельної ділянки та записів у поземельній книзі не підлягають задоволенню.

14 лютого 2025 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи Білогородської територіальної громади Бучанського району Київської області, у яких зазначено, що ознайомившись із позовною заявою ОСОБА_5 та доданими до неї матеріалами третя особа вважає за необхідне повідомити суд про те, що надати будь-які заперечення чи спростування щодо позову в частині, що стосується Білогородської сільської ради, не є можливим у зв`язку з тим, що остання, об`єктивно не володіє інформацією чи документами, на підставі яких було прийнято оскаржуване рішення. Відповідно до акту прийому-передачі документів на державне зберігання від 23.02.2001 документи Гореницької сільської ради за 1989-1999 роки передані на державне зберігання до архівного відділу Києво-Святошинської районної державної адміністрації. Враховуючи зазначене просили суд розглядати дану справу за наявними в ній матеріалами без участі представника Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, в межах чинного законодавства.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті.

26 травня 2025 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшла заява про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, у якій представник Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області просив відмовити позивачу у стягненні витрат на правову допомогу.

27 травня 2025 року від відповідача 1 ОСОБА_3 надійшла до суду заява про застосування строку позовної давності, в якій він зазначив наступне.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2022 року у справі №369/3020/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02.02.2023, яке набрало законної сили, встановлено, що 20 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 і просила: Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди у здійснені ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку. До позовної заяви у справі № 369/3020/18 Позивачкою було додано, серед інших, наступні письмові документи (у копіях): Заява ОСОБА_1 від 09.04.2014 на в.о. голови Гореницької сільської ради у якому заявниця вказує ОСОБА_3 як землевласника, земельна ділянка якого межує з нею та заявляє про наявність суперечок (аркуш справи 16); Акт обстеження земельних ділянок від 19.08.2014, складений комісією Гореницької сільради з регулювання земельних відносин, у присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в якому зазначено, зокрема, що земельна ділянка в АДРЕСА_3 належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку (аркуш справи 18); Акт обстеження земельних ділянок від 26.02.2015, складений комісією Гореницької сільради з регулювання земельних відносин, в якому зазначено, що при оформленні земельної ділянки в АДРЕСА_3 було допущено помилку при внесені даних до державного земельного кадастру. Виявлено, що при встановлені меж земельної ділянки АДРЕСА_5 порушено власником земельної ділянки АДРЕСА_3 (аркуш справи 26); Акт обстеження земельних ділянок від 06.08.2015, складений комісією Гореницької сільради з регулювання земельних відносин, в якому зазначено, що на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд в АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 виготовлено та видано державні акти (аркуш справи 27).

Ураховуючи вищенаведене, у 2012 році позивач знала про існування спору із Відповідачем з приводу користування земельними ділянками у с. Гореничі, що межують між собою. 19.08.2014 року ОСОБА_1 дізналась про те, що право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку по АДРЕСА_3 оформлено актом на право власності на земельну ділянку. Акт на право власності на земельну ділянку виданий на підставі оскаржуваного рішення Гореницької сільської ради та в ньому міститься № запису у поземельній книзі.

Таким чином, позивачка мала можливість звернутись із відповідним позовом у встановлений законом строк. Зважаючи на викладене вище, у позивачки трирічний строк давності звернення із вказаним позовом почав відраховуватись принаймні з 20 серпня 2014 року та закінчився 19 серпня 2017 року. Звертаючись із цим Позивач не вказала та не обґрунтувала причини пропуску строку позовної давності.

На підставі зазначеного відповідач 1 просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності, у разі прийняття рішення про задоволення цих позовних вимог.

27 травня 2025 року надійшло заперечення щодо можливих заяв на відшкодування судових витрат від відповідача 1 та клопотання про зменшення судових витрат. Просив зменшити витрати до 1 000,00 грн.

19 червня 2025 від позивача до суду надійшли заперечення щодо заяви про застосування строку позовної давності. Зазначила, що у зв`язку із тим, що реєстрація земельної ділянки відповідача 1 відбулась 11 квітня 2023 року, відповідно до якої було присвоєно кадастровий номер :01:007:0728, то строк позовної давності бере відлік з квітня 2023 року.

У судовому засіданні 26 червня 2025 року позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 26 червня 2025 року відповідач 1 ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судове засідання 26 червня 2025 року відповідач 2 не з`явився, надав 26 травня 2025 року заяву про розгляд справи без участі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області.

У судове засідання 26 червня 2025 року третя особа не з`явилася, у наданих 14 лютого 2025 року поясненнях просила суд розглядати справу без участі їх представника.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу радгоспу імені Шевченка Києво-Святошинського АПО № 271 від 12 жовтня 1990 року «Про присадибне землекористування» було виділено земельну ділянку 0,12 га в АДРЕСА_1 ) на вільній ділянці. Відповідно до акту відводу земельної ділянки під забудову житлового будинку в АДРЕСА_1 в 0,12 га ширина наданої ділянки складала 20 м, а довжина - 75 м. (том 1 а.с. 20-21).

13 серпня 1991 року Рішенням № 246/22 Виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради народних депутатів було надано дозвіл гр. ОСОБА_1 на будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності за типовим проектом в АДРЕСА_1 на земельній ділянці 1 200 кв. м. (том 1 а.с.22).

28 листопада 2003 року рішенням Гореницької сільської ради Києво- Святошинського району Київської області № 2/76 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель гр. ОСОБА_1 » на підставі заяви, позивачу передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га у АДРЕСА_3 .

21 грудня 2009 року рішенням Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 4/93 було внесено зміни до вищезазначеного рішення та надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2367 га по фактичному користуванню. Збільшення площі земельної ділянки не змінювало ширину ділянки, яка залишилась 20 метрів.

15 травня 2012 року ОСОБА_1 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ № 527335 на підставі рішення Гореницької сільської ради № 6/116 07 сесії 26 скликання від 21.06.2011 року, за яким Позивачка є власником земельної ділянки площею 0,2367 га з цільовим призначенням, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер ділянки :01:007:0673 (том 1 а.с.23-24).

ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,2218 га, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю - № ЗМ 001982 серія КВ ЗМ 0018181, виданого 03 липня 1996 року на підставі рішення Гореницької сільської Ради народних депутатів від 26.12.1995 року №23/16 та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на землю приватної власності за №2179/136 (том 1 а.с. 26-27).

Рішенням виконавчого комітету Гореницької сільської Ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області від 26.12.1995 року №23/16 «Про передачу земельну ділянку у приватну власність» вирішено, зокрема: (п.1) затвердити матеріали інвентаризації земельних ділянок громадян, проведеною МП «Кадастр» (п.2) передати безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель (присадибні ділянки), ведення особистого підсобного господарства громадянам с. Гореничі загальною площею 40,385 га згідно з додатком (том. 1 а.с. 121).

Право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,222 га у селі Гореничі Києво-Святошинського району Київські області підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю № ЗМ 001982 серія КВ ЗМ 0018181, виданим 03 липня 1996 року на підставі рішення Гореницької сільської Ради народних депутатів від 26.12.1995 року №23/16 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на землю приватної власності за №2179/136 (копія додається, оригінал знаходиться у ОСОБА_3 ). План зовнішніх меж земельної ділянки, вказаний в акті, зокрема довжина земельної ділянки від літ. «Б» до літ «В» становить 22,31 м, а довжина ділянки від літ «В» до літ. «Г», що межує із земельною ділянкою ОСОБА_1 становить 112,11 м.

11 квітня 2023 року вказане право власності за земельну ділянку ОСОБА_3 зареєстроване відділом №1 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області - кадастровий номер земельної ділянки :01:007:0728, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-024 (том 1 а.с.9).

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Земельного кодексу України в редакції від 22 червня 1993 року № 561-XII, який діяв на час виникнення спірних правовідносин (далі ЗК України № 561-XII) та Земельного кодексу України у діючій редакції (далі ЗК України).

Так, статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до приписів частин 1-7 статті 17 ЗК України № 561-XII передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї.

Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 22 ЗК України № 561-XII право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (частина 1 статті 23 ЗК України № 561-XII).

З змістом норм частин 1-4 статті 43 ЗК України № 561-XII права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов`язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства. Права власників земельних ділянок і землекористувачів можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до приписів частини 1 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Згідно з положеннями частини 2 статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина 1 статті 116 ЗК України).

Нормою частини 1 статті 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до приписів частин 2 та 3 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з положеннями частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суду постанові від 04 березня 2021 року у справі № 709/809/17(провадження№ 61-19476св19) зазначив, що погодження меж земельної ділянки є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18).

У постанові від 31 травня 2023 року в справі № 515/1315/18 (провадження № 61-13300св21) Верховний Суд дійшов висновку, що виходячи із характеру спірних правовідносин, у цій справі в першу чергу підлягала встановленню обставина, чи накладаються (перетинаються) земельна ділянка, що перебувала у користуванні позивачів, та земельна ділянка, передана у власність третій особі ОСОБА_4 . У такій категорії справ суд самостійно без застосування спеціальних знань не може зробити висновок, чи накладаються земельні ділянки сторін у справі, а отже, суд, керуючись положеннями цивільно-процесуального законодавства, для встановлення істинності у справі та з метою виконання завдань правосуддя, міг призначити судову експертизу. Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував накладення земельних ділянок, може бути лише висновок земельно-технічної експертизи, після якого суд вирішує наявність чи відсутність порушених речових прав позивачів на земельну ділянку.

Абзацом 5 пункту 6 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр України» від 07.07.2011 року № 3613-УІ визначено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

При вирішенні спору про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відновлення меж в судовому порядку (при розгляді справи 369/3020/18) з`ясовано, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю № ЗМ 001982 серії КВ ЗМ 0018181, виданого 3 липня 1996 року згідно рішення Гореницької сільської ради народних депутатів від 26 грудня 1995 року № 23/16 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2179/136, ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,222 га з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства на території с. Гореничі Києво-Святошинського району Київської області.

Згідно висновку експерта КНДІСЕ за результатами проведення у даній справі судової земельно-технічної експертизи № 19404/20-41 від 23 лютого 2021 року:

- Розміри відхилення земельної ділянки позивача згідно з даними Державного земельного кадастру та фактичними межами земельної ділянки, відповідно до проведених топографо- геодезичних робіт становлять від 3,14 м до 4,51 м. Площі відхилення меж земельної ділянки згідно з даними Державного земельного кадастру та фактичними межами земельної ділянки, відповідно до проведених топографо-геодезичних робіт згідно складають від 0,0083 га до 0,0151 га.;

- Площа накладення земельної ділянки, якою користується відповідач, по фактичній межі становить 0,0110 га, що порушує права позивача як власника землі на вільне володіння її майном.

Для виправлення геодезичної помилки щодо невідповідності розміщення плану земельної ділянки позивача її фактичного розташування позивач звернулась до ДП «Центр державного земельного кадастру» Київської обласної філії з яким 17.08.2020 був укладений договір № 90-ГР на виконання топографо-геодезичних та картографічних робіт.

20.01.2020 документи було подано на перевірку та реєстрацію до ЦНАПу Білогородської ТГ, яка в подальшому направила справу до Бучанської ОТГ.

У січні 2023 року документи у електронному вигляді направлені на перевірку та реєстрацію. За результатами якої до Державного земельного кадастру внесено зміни згідно з технічною документацією у квітні 2023 року, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ 024.

Експертом ОСОБА_6 була проведена судова земельно-технічна експертиза щодо визначення площ суміжних земельних ділянок та наявності чи відсутності порушення меж, за результатами якої було складено висновок експерта № 24257 та зазначено наступне:

- Площа земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 кадастровий номер: :01:007:0728) за фактичним користуванням, становить 0,2210 га.;

- Площа земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (кадастровий номер: :01:007:0673) за фактичним користуванням, становить 0,2330 га.;

- Згідно наданих документальних даних наявні порушення меж та часткове накладання земельної ділянки, яка належить ОСОБА_3 , що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (кадастровий номер належить :01:007:0728) на земельну ділянку, ОСОБА_1 , розташована яка sa адресою: АДРЕСА_3 (кадастровий номер :01:007:0673). Площа накладання становить 0,01402 га та позначена на Схемі 1 додатку № 2 до висновку штрихованою чорною лінією (том 1 а.с.44-54).

Суд зазначає, що сторона відповідача 1 не була позбавлена можливості надати свій висновок, з врахуванням заперечень наданих на наявний в матеріалах справи, як і не була позбавлена заявити обґрунтоване відповідне клопотання про призначення експертизи.

Листом Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 05.03.2024 року № ПІ-220/0-218/0/63-24 повідомлено наступну інформацію:

- за інформацією відділу № 4 Управління надання адміністративних послуг Головного управління (далі Відділ), відповідно відомостей програмного забезпечення ведення Державного земельного кадастру Національної кадастрової системи (далі ДЗК НКС), на земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0673 частково накладається земельна ділянка з кадастровим номером :01:007:0728;

- Земельна ділянка з кадастровим номером :01:007:0728 зареєстрована в ДЗК НКС 11.04.2023 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що розроблена ДП "Науково-дослідний інститут землеустрою".

- Надати інформацію про площу накладання, вищезазначених земельних ділянок, неможливо, оскільки в ДЗК НКС відсутня технічна можливість визначення відсотку накладання земельних ділянок після проведення державної реєстрації.

Оцінивши наявні у справі та безпосередньо досліджені докази, суд доходить висновку, що стороною позивача надано належні та допустимі докази на підтвердження порушення права позивача на земельну ділянку, а саме доведено, що саме відповідачем, як суміжним землекористувачем, порушено межі належної їй земельної ділянки. Тобто при реєстрації земельної ділянки відповідача було порушено межі земельної ділянки позивача з їх відхиленням від встановлених.

Відповідно до абзацу 3 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Держаний земельний кадастр» у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель.

Отже, рішення Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 23/16 від 26 грудня 1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» суперечить наказу радгоспу ім. Шевченка Києво-Святошинського № 235 від 07.09.1990 року, згідно із яким ОСОБА_3 виділено земельну ділянку розміром 0,10 га для будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1 на вільній присадибній ділянці та акту відводу земельної ділянки під забудову від 15 вересня 1990 року, яким відведено ОСОБА_3 0,10 га шириною 20 метрів та довжиною 50 метрів.

Відповідно до статті 158 Земельного кодексу України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів і областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори в межах територій територіальних громад щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, обмежень у використанні земель та земельних сервітутів, додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується в судовому порядку.

Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 25 Закону України «Про державний земельний кадастр», поземельна книга відкривається одночасно з державною реєстрацією земельної ділянки. Поземельна книга ведеться в паперовій та електронній (цифровій) формі. Поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Відповідно до пунктів 60, 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051 передбачено, що запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке набрало законної сили в установленому законодавством порядку.

В статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначені підстави та основні вимоги щодо внесення відомостей до Державного земельного кадастру про об`єкти Державного земельного кадастру.

Згідно ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України. Структура кадастрових номерів земельної ділянки визначається Кабінетом Міністрів України. Кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера.

Згідно абзацу 13 пункту 111 Порядку ведення Державного земельного кадастру, однією з підстав для відмови в реєстрації земельної ділянки є розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до пунктів 2 та 10 Розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 9,10 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ведення Державного земельного кадастру здійснюється шляхом: створення відповідної державної геодезичної та картографічної основи, яка визначається та надається відповідно до цього Закону; внесення відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; внесення змін до відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; оброблення та систематизації відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності); замовником технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (у разі внесення до Державного земельного кадастру за результатами проведення інвентаризації земель масиву земель сільськогосподарського призначення відомостей про земельну ділянку, що входить до такого масиву).

Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» , державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 25 Закону України «Про державний земельний кадастр», поземельна книга відкривається одночасно з державною реєстрацією земельної ділянки. Поземельна книга ведеться в паперовій та електронній (цифровій) формі. Поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Відповідно до пунктів 60, 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051 передбачено, що запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке набрало законної сили в установленому законодавством порядку.

Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що державна реєстрація земельної ділянки відповідача 1 за кадастровим номером :01:007:0728, площею 0,2218 га, з подальшим внесенням відомостей до Державного земельного кадастру була проведена на підставі рішення Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 23/16 від 26 грудня 1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність». Однак на момент державної реєстрації вищезазначеної земельної ділянки її частина не була вільна, так як вже перебувала на праві приватної власності у позивача ОСОБА_1 , а тому права останньої на вільне володіння її майном було порушено.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 23/16 від 26 грудня 1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» стосовно передачі земельної ділянки ОСОБА_3 ; визнати незаконним та скасування присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_4 (кадастровий номер :01:007:0728); скасування державної реєстрації земельної ділянки, площею 0,2218 га, кадастровий номер :01:007:0728, шляхом виключення з Державного земельного кадастру відомостей про реєстрацію вказаної земельної ділянки; належить задовольнити в повному обсязі.

Щодо заяви відповідача 1 про застосування строку позовної давності суд зазначає , погоджується з доводами позивача, що оскільки реєстрація земельної ділянки відповідача 1 відбулась 11 квітня 2023 року, відповідно до якої було присвоєно кадастровий номер :01:007:0728, то строк позовної давності бере відлік з квітня 2023 року, а отже, позивач не пропустила строк подачі позову.

Щодо стягнення судових витрат на професійну правову допомогу та витрат з проведення експертизи, суд зазначає наступне.

17 серпня 2024 року між ОСОБА_1 та адвокатом Возним М.В. укладено Договір про надання правової допомоги, предметом якого є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів. Відповідно до п. 4.1 вартість послуг адвоката зазначається у додатковій угоді до договору.

Відповідно до Додаткової угоди від 01 жовтня 2024 року до вищезазначеного Договору від 17 серпня 2024 року між клієнтом та адвокатом визначено сплату гонорару у розмірі 70 000,00 грн.

Крім того, відповідно до договору №12/03/24 на проведення судової земельно-тенісної експертизи від 12 березня 2024 року та квитанції про сплату експерту грошової суми, за проведення експертизи судовим експертом ФОП ОСОБА_6 , було сплачено 30 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Положення частини п`ятої статті 137 ЦПК України свідчить про те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Від відповідачів надійшли клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката з запереченнями стосовно неспівмірності заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку із судовим розглядом справи.

Суд зазначає, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У встановлений ЦПК України строк, на підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано укладений 08 жовтня 2019 року між АО «В. Тетерський і Партнери» та ОСОБА_7 договір про надання правової допомоги, акт про надання послуг (правової допомоги) від 27 грудня 2019 року до договору про надання правової допомоги від 08 жовтня 2019 року, дублікат квитанції №0.0..1 від 05 листопада 2019 року.

Таким чином, є документально підтвердженими витрати на правничу допомогу у розмірі 70 000,00 грн та 30 000, 00 - витрати на професійну правову допомогу.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Саме такий висновок випливає з правової позиції ВС/КГС у справі №922/1163/18 від 06 березня 2019 року.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вищевказане в повній мірі відповідає правовій позиції ВС/КГС викладеній в додатковій постанові від 24 січня 2019 року у справі №922/15944/17.

У відповідності до висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підставі зазначеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судових витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30 000,00 грн (з кожного по 15 000,00 грн) та витрати на проведення земельно-технічної експертизи у розмірі 30 000,00 грн (з кожного по 15 000,00 грн).

Відповідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані зі сплатою позивачем судового збору у розмірі 4844,80 грн необхідно покласти на відповідачів в рівних частках, тобто по 2422,40 грн з кожного.

Керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 14, 55, 124 Конституції України, ст.ст. 12, 81, 141, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, третя особа: Білогородська територіальна громада Бучанського району Київської області про визнання незаконним та скасування рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, державного акту та кадастрового номеру, скасування державної реєстрації земельної ділянки, - задовольнити у повному обсязі.

Визнати незаконним та скасувати рішення Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 23/16 від 26 грудня 1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» стосовно передачі земельної ділянки ОСОБА_3 .

Визнати незаконним та скасувати присвоєння кадастрового номеру :01:007:0728 земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_4 .

Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,2218 га, кадастровий номер :01:007:0728, шляхом виключення з Державного земельного кадастру відомостей про реєстрацію вказаної земельної ділянки.

Скасувати записи у Поземельній книзі та внести до Державного земельного кадастру відомості про скасування в поземельній книзі записів щодо державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0728.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правову допомогу.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 - 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп. витрат на проведення земельно-технічної експертизи.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 - 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп. витрат на проведення земельно-технічної експертизи.

У задоволенні решти вимог про стягнення витрат на професійну правову допомогу, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_6 .

Інформація про відповідача 1: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 .

Інформація про відповідача 2: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, , адреса: 03115, м. Київ, Серпова 3/14.

Інформація про третю особу: Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області, , адреса: 08140, Київська обл., с. Білогородка, вул. Володимирська, буд. 33.

Повний текст рішення складено 06.10.2025 року.

Суддя А.В. Янченко