Житомирський апеляційний суд
Справа №296/482/22 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Житомирі цивільну справу №296/482/22 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Житомирської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Драча Ю.І. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом в якому просила визнати за нею та за неповнолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право на користування жилим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Позов обґрунтовано тим, що 17.01.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 був укладений шлюб, який рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25.09.2018 було розірвано. За час перебування у шлюбі народилось двоє дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вказувала, що після розірвання шлюбу батько не втратив зв`язку з дітьми, піклувався про них, діти проживали з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , а кілька разів на тиждень діти проживали з матір`ю, яка винаймала житло поруч у сусідньому будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Після смерті діти залишились проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Місце проживання дітей зареєстроване за місцем реєстрації матері у АДРЕСА_2 , в якій вони не проживають та не проживали. Власного житла у позивача немає. Оскільки винаймач житла помер, виникла необхідність у визнанні права дітей та їх матері на користування житловим приміщенням, так як квартира перебуває у комунальній власності та не приватизована.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 травня 2025 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що на дату смерті ОСОБА_7 був наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка не змогла отримати у Житомирській міській раді та в обслуговуючому кооперативі відповідний документ, що підтверджує цей факт, оскільки їй було відмовлено з посиланням на конфіденційність цієї інформації. Через неможливість самостійно надати доказ, позивач подала до суду клопотання про витребування у Житомирської міської ради документи, що підтверджують статус ОСОБА_7 , як наймача квартири. Незважаючи на це, факт найму квартири ОСОБА_7 встановлений кількома судовими рішеннями. Зокрема, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 04.12.2020 року у справі № 296/4849/20, зазначено, що наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 . Також, ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 18.09.2023 року у справі № 296/8457/23, в якій, відповідно до відповіді з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області, зазначено, що ОСОБА_7 знятий з реєстрації 21.12.2021 у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже, діти, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які, як члени сім`ї, проживали разом з батьком ОСОБА_10 до дня його смерті, набули рівного з ним права користування житлом, яке зберігається за ними і після смерті наймача. Реєстрація дітей за іншою адресою, де вони фактично не проживали, свідчить лише про невиконання їхнім померлим батьком обов`язку щодо реєстрації дітей за їхнім фактичним місцем проживання. Таким чином, діти померлого ОСОБА_7 мають право проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, діти є спадкоємцями за законом, які, як неповнолітні, автоматично прийняли спадщину, до якої входять усі права та обов`язки спадкодавця. Задоволення позову захистить житлові права дітей померлого ОСОБА_7 , підтвердить їхнє право на проживання у квартирі та створить умови для подальшої реалізації ними права на набуття ними права власності на частку житла.

16 липня 2025 року представник Житомирської міської ради Никончук К.В. подала відзив у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26.05.2025 залишити без змін. Вказує, що судом першої інстанції законно і обґрунтовано прийняте вищезазначене рішення, досліджено та встановлено обставини, які мають значення для даної справи. Позивачем не надано доказів, які б були підтвердженням підстав для позовних вимог, які ґрунтуються загалом на припущеннях. Тобто відповідно до статті 80 ЦПК України надані докази позивачем є недостатніми та не дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, які суд оцінює на підставі внутрішнього переконання. Тобто позивач не довів ті обставини на які посилається, зокрема на яких підставах проживав померлий ОСОБА_11 у квартирі АДРЕСА_3 та факту спільного проживання з ним його дітей до моменту його смерті. Позивачем не надано документальних доказів тривалості проживання, про ведення спільного господарства, спільного бюджету та витрат, використання коштів на продукти харчування, купівлю побутових речей та ліків за період проживання з покійним ОСОБА_7 . У відповідності до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 65 ЖК України передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Як зазначено у позовній заяві за життя батько дітей, ОСОБА_7 не зареєстрував ані дітей, ані матір у квартирі АДРЕСА_3 . Тобто з моменту народження першої дитини з 2010 року по момент смерті ОСОБА_7 , він не використав права щодо реєстрації членів сім`ї у вищезазначеній квартирі, хоча мав більше 10 років на цю дію. Отже, позивач проживає у спірній квартирі без дотримання встановленого порядку. Також доказів про ведення спільного господарства не надано. Відповідно до листа управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради №10-10/7871/2024 від 13.11.2024 (є в матеріалах справи) зареєстровано місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 обов`язковою умовою переходу права вимоги, у порядку спадкування до спадкоємців про визнання за ними права власності на квартиру в якій проживали спадкодавці, але померли до вирішення питання відповідним органом про її приватизацію, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою. Докази щодо подачі відповідної заяви про приватизацію квартири АДРЕСА_3 померлим ОСОБА_7 відсутні в позовній заяві. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. У зв`язку з тим, що вказана квартира не приватизована ,тому не може входити до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_7 і його спадкоємець також не може набути права власності на це майно. Інші права, зокрема, аналізуючи положення ЦК України, право користування житловим приміщенням неприватизованої квартири не входить до переліку прав та обов`язків, що підлягають спадкуванню.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25.09.2018 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно свідоцтв про народження.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання від 09.04.2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.11.2021 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Відповідно до відповіді Управління житлового господарства Житомирської міської ради від 22.11.2021 № 1-1610 в управлінні житлового господарства міської ради відсутня інформація щодо приватизації квартири АДРЕСА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено факту проживання її та дітей з ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , а здійснення сплати житлово-комунальних послуг у 2024 році цієї обставини не доводить. Позивачем не надано доказів на якій правовій підставі померлий ОСОБА_7 був вселений та проживав за адресою: АДРЕСА_1 та чи проживав він за вказаною адресою взагалі та, зокрема, станом на день смерті.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Предметом спору у цій справі є визнання права користування квартирою, яка неприватизована.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі ст.9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із положеннями статті 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно із ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем.

Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі №205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі №463/2277/20-ц.

За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) Верховний Суд за подібних фактичних обставин справи зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

При вирішенні спору першої інстанції встановив, що позивачка та її неповнолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були і не є зареєстрованими у квартирі АДРЕСА_4 .

На час смерті ОСОБА_7 місце проживання позивачки разом з дітьми було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Матеріали справи містять докази, що у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_13 , але не містять відомостей хто є наймачем квартири АДРЕСА_3 .

Слід звернути увагу на те, що позивачем не надано доказів на якій правовій підставі померлий ОСОБА_7 був вселений та проживав за адресою: АДРЕСА_1 та чи проживав він за вказаною адресою взагалі та, зокрема, станом на день смерті.

Надана суду квитанція про сплату житлово-комунальних послуг, сформована в 2024 році, тобто після смерті ОСОБА_7 , який помер 2021 року, не доводить факту проживання позивачки разом з дітьми у спірній квартирі за життя ОСОБА_7 .

Таким чином позивачем не доведено нерозривного зв`язку із спірною квартирою, як єдиним житлом, яким вона разом з дітьми постійно користувалася тривалий час.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, а також докази, які містяться у матеріалах справи, обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивач не надала достатніх і достовірних доказів на підтвердження постійного проживання її та неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у спірній квартирі.

Доводи апеляційної ї скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 23 вересня 2025 року.

Головуючий

Судді