Справа № 683/1585/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді Сагайдак І.М.

секретаря Повзун С.В.

розглянувши у судовому засіданні в місті Старокостянтинів цивільну справу №683/1585/25, 2/683/1024/2025 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 2,0067 га, кадастровий номер :02:011:0016, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Старокостянтинівської територіальної громади, що належала ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №360534.

06 березня 2017 року відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила заповідальне розпорядження, відповідно до якого «земельну частку (пай) державний акт ЯБ №360534 площею 2,01 га» заповіла їй ОСОБА_1 .

Позивачка зазначає, що у встановлений законом строк вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Проте, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку, оскільки згідно з роз`ясненням нотаріуса предметом спадкування повинна була бути земельна ділянка, а не Державний акт на право власності на земельну ділянку, у зв`язку з чим їй було рекомендовано звернутися до суду за тлумаченням змісту заповіту.

Позивачка вважає, що за своїм змістом розпорядження ОСОБА_3 було спрямоване на те, щоб заповісти їй саме земельну ділянку, на яку ОСОБА_3 на момент складання заповіту мала право, підтверджене Державним актом на земельну ділянку, а сам заповіт було складено некоректно.

Посилаючись на викладене, позивачка вважає, що зміст заповіту, складеного ОСОБА_3 06 березня 2017 року на її користь, слід тлумачити як такий, що містить особисте розпорядження спадкодавиці, згідно з яким ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0067 га, кадастровий номер :02:011:0016, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Старокостянтинівської територіальної громади, що належала їй на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №360534, виданого 14 листопада 2005 року Старокостянтинівською районною державною адміністрацією Хмельницької області.

Оскільки нотаріус відмовив їй в оформлені спадкових прав за заповітом на спірну земельну ділянку, тому просить захистити її право на спадщину в судовому порядку та визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 право власності на вищезазначену земельну ділянку.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 03 червня 2025 року у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 червня 2025 року замінено неналежного відповідача Старокостянтинівську міську раду Хмельницької області на належного ОСОБА_2 .

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 липня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Віхерко Н.О. подала заяву про розгляд справи у її та позивачки відсутності, просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, до суду не з`явився, натомість подав заяву, у якій просить розгляд справи проводити у його відсутності, позов визнає.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належала земельна ділянка площею 2,01 га, кадастровий номер :02:011:0016, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: с. Капустин, поле №1-2 Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області.

Вказану земельну ділянку ОСОБА_3 набула в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , якій ця земельна ділянка належала на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №360534, виданого 14 листопада 2005 року.

06 лютого 2014 року право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 4585893, підстава виникнення права власності: Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №360534, виданий 14 листопада 2005 року Старокостянтинівським районним відділом земельних ресурсів Хмельницької області, свідоцтво про право на спадщину за законом №1-43, видане 11 січня 2011 року державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Макаренко Т.Г.

06 березня 2017 року ОСОБА_3 склала заповіт такого змісту: «Я, ОСОБА_3 , що проживаю за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Капустин Старокостянтинівського району Хмельницької області, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: належна мені земельна частка (пай) державний акт ЯБ 360534 площею 2,01 га заповідаю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .»

Вказаний заповіт посвідчений секретарем Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області Яблуковою О.І., зареєстрований в реєстрі під №9 та 21 листопада 2017 року зареєстрований у Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) за №65413379 і значиться як чинний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 2,01 га, кадастровий номер :02:011:0016, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Старокостянтинівської територіальної громади Хмельницького району Хмельницької області (до створення об`єднаної територіальної громади на території Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області), яка належала їй на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №360534, виданого 14 листопада 2005 року, та свідоцтва про право на спадщину за законом №1-43, виданого 11 січня 2011 року.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-025 від 20 березня 2025 року площа земельної ділянки з кадастровим номером :02:011:0016 становить 2,0067 га.

На день смерті ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , разом із чоловіком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується довідкою Відділу з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради №2016/03-38/2024 від 15 серпня 2024 року.

08 жовтня 2024 року за заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини за законом Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою Хмельницької області заведено спадкову справу №483/2024 до майна померлої ОСОБА_3 .

Крім того, 15 січня 2025 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 до нотаріуса звернулась позивачка ОСОБА_1 .

Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріуса не звертались.

05 березня 2025 року державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Заворотною Т.В. на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на належну спадкодавиці ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Того ж дня відповідач ОСОБА_2 , який також має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті дружини ОСОБА_3 , подав нотаріусу заяву, у якій повідомив, що йому відомий зміст заповіту, посвідченого секретарем Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області 06 березня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №9, за яким його дружина ОСОБА_3 заповіла земельну ділянку площею 2,01 га для ОСОБА_1 . Також він повідомив, що не претендує на обов`язкову частку за законом на майно згідно вищевказаного заповіту, так як його частка у спадщині, як спадкоємця за законом, забезпечена за рахунок іншого спадкового майна.

15 травня 2025 року державний нотаріус Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Заворотна Т.В. надала ОСОБА_1 письмове роз`яснення, в якому зазначила, що згідно поданого нею заповіту від 06 березня 2017 року, реєстровий номер 9, предметом спадкування зазначено Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №360534, тоді як предметом спадкування має бути конкретна земельна ділянка, у зв`язку з чим рекомендувала звернутись до суду з приводу тлумачення заповіту.

Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Спірні правовідносини стосуються захисту спадкових прав позивача, як спадкоємця за заповітом, пов`язаних із наявністю заповіту, складеного на його ім`я.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно частини 1 статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

В Україні діє принцип свободи заповіту. Він означає, що заповідач має право заповідати належне йому майно будь-якій особі.

Також заповідач має право на призначення спадкоємців, тобто заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України.

Судом встановлено, що сторони не здійснюють тлумачення заповіту на підставі частини першої статті 1256 ЦК України, тому таке тлумачення здійснюється судом.

Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини.

При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту.

Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №467/356/19, від 30 вересня 2022 року у справі №165/3014/20.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від

18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби.

У постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі №474/454/18, від 01 травня 2024 року у справі №501/4300/19 зазначено, що «тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді власне позовної вимоги про тлумачення змісту заповіту, так і, зокрема, при розгляді позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини; з урахуванням того, що зміст заповіту може містити розпорядження про призначення спадкоємця (спадкоємців) і/або визначення спадкового майна (спадщини), то і тлумачення змісту заповіту може здійснюватися щодо таких розпоряджень заповідача».

Отже, тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді справи з такими позовними вимогами, так і при розгляді справ щодо спадкування без заявлення таких позовних вимог, що не буде виходом судами за межі позовних вимог.

Таким чином, оскільки до предмету доказування по цій справі відноситься визначення спадкової маси при спадкуванні за заповітом, що, серед іншого, вимагає з`ясування обсягу майна, спадкування якого відбувалося за заповітом, то суд вважає за необхідне розтлумачити заповіт та визначити спадкову масу.

Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.

Відповідно до статей 177, 181, 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки. Право власності на земельні ділянки як нерухому річ підлягає державній реєстрації.

Згідно зі статтями 11, 328 ЦК України, статті 81 ЗК України, в редакції чинній станом на 11 січня 2011 року (дата видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину), громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, прийняття спадщини.

Відповідно до частини другої статті 126 ЗК України у вищезазначеній редакції, право

власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується свідоцтвом про право на спадщину.

При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулось відчуження. Орган, який здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про реєстрацію прав на земельну ділянку на підставі документа про її відчуження, складеного та посвідченого в порядку, встановленому законом, протягом 14 календарних днів з дня подання до цього органу зазначеного документу (ч.6 ст.126 ЗК України в редакції станом на 11.01.2011).

Таким чином, право власності на земельну ділянку виникає на підставі правопороджуючих фактів (правочинів, адміністративних актів тощо), а посвідчується таке право державними актами, які долучаються до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку.

Як наслідок, до спадщини входять не документи, що посвідчують право, зокрема державні акти про право власності на земельну ділянку, а права на саму земельну ділянку як об`єкт цивільних прав. Відсутність у заповіті прямого посилання на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та зазначення серії та номера державного акта, на підставі якого така земельна ділянка належить спадкодавцю, не відміняє дійсної волі заповідача щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі його смерті позивач успадкує земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року у справі №467/356/19.

За своїм змістом намір (волевиявлення) ОСОБА_3 був спрямований на те, щоб залишити позивачці у спадок земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на яку у неї на момент складання заповіту було право, посвідчене Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №360534 та свідоцтвом про право на спадщину за законом №1-43 від 11 січня 2011 року.

За таких обставин суд дійшов висновку, що зміст заповіту, складеного заповідачем ОСОБА_3 06 березня 2017 року на користь ОСОБА_1 , посвідченого секретарем Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області Яблуковою О.В., зареєстрований в реєстрі під №9 та 21 листопада 2017 року зареєстрований у Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) за №65413379, є таким, що містить особисте розпорядження спадкодавця, згідно з яким ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 саме земельну ділянку площею 2,01 га, кадастровий номер :02:011:0016, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Старокостянтинівської територіальної громади Хмельницького району Хмельницької області (до створення об`єднаної територіальної громади на території Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області), яка належала їй на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №360534, виданого 14 листопада 2005 року Старокостянтинівським районним відділом земельних ресурсів Хмельницької області, та свідоцтва про право на спадщину за законом №1-43, виданого 11 січня 2011 року державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Макаренко Т.Г.

Таким чином, предметом спадкування ОСОБА_1 за заповітом від 06 лютого 2014 року є вищезазначена земельна ділянка.

Разом з тим, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-025 від 20 березня 2025 року площа земельної ділянки з кадастровим номером :02:011:0016 станом на 20 березня 2025 року становить 2,0067 га, що відповідає площі 2,01 га, зазначеній у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №360534 у разі застосування правил математичного округлення цифр.

Таким чином, позов ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим, підтверджується

належними та допустимими доказами та підлягає задоволенню, в зв`язку із чим за ОСОБА_1 слід визнати в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку площею 2,0067 га, кадастровий номер :02:011:0016, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Старокостянтинівської територіальної громади Хмельницького району Хмельницької області

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 260-263 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку площею 2,0067 га, кадастровий номер :02:011:0016, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Старокостянтинівської територіальної громади Хмельницького району Хмельницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Текст рішення складено 03 жовтня 2025 року.

Суддя: