КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/8219/24

22 вересня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулась Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що за рішенням суду з ОСОБА_1 стягнені аліменти в розмірі частини щомісячно. Після прийняття рішення суду, розмір стягуваних аліментів може бути збільшений або зменшений, може бути змінений спосіб стягнення аліментів. Даний розмір аліментів не відповідає ні потребам дитини, ні витратам, які вона несе щомісячно на утримання дитини. Також дитина зростає, її потреби змінюються і зростають.

Зазначає, що на даний час матеріальне становище відповідача покращилось, оскільки він продає та купує автомобілі. Станом на квітень 2024 року має у власності два автомобілі, зареєстрував право власності на частину квартири в м.Києві. Натомість його офіційний дохід є мінливим, не значним. Тому на дитину сплачується мінімальний розмір аліментів, що не може забезпечити дійсні потреби дитини.

Вказала, що її рівень доходів погіршився, що унеможливлює покриття всіх потреб дитини. Батьки мають рівні права та обов`язки перед дитиною, зобов`язані брати участь у її вихованні, нести витрати на її утриманні також в рівних частинах. Враховуючи потреби дитини, на даний час з відповідача слід змінити спосіб стягуваних аліментів на тверду грошову суми в розмірі 12 000,00 грн. Відповідач як батько зобов`язаний нести витрати на утримання дитини.

З огляду на вище викладене просила суд змінити спосіб стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з частини доходів та тверду грошову суму в розмірі 12 000 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення нею повноліття.

У липні 2024 року ОСОБА_4 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів.

В обгрунтування заявлених вимог зазначав, що за рішенням суду було стягнено з нього аліменти на утримання дитини, а також визначено місце проживання дитини. Рішення по сплаті аліментів він виконує належним чином, заборгованість відсутня.

Вказує на те, що починаючи з кінця січня 2024 року ОСОБА_5 фактично стала проживати з ним по АДРЕСА_1 , а в лютому місяці дитини виявила бажання проживати разом з ним постійно.

Зазначає, що донька постійно перебуває на його повному утриманні, він її забезпечує і продуктами харчування та іншими необхідними речами, а тому відсутні підстави для подальшої сплати ним аліментів на дитину, та стягнути аліменти з матері дитини ОСОБА_2 на його користь, яка зобов`язана нести витрати на утримання спільної доньки навіть при відсутності доходу. У добровільному порядку відповідачка відмовляється сплачувати аліменти, посилаючи на попередні судові рішення.

З огляду на вище викладене просив суд припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стягуються на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2019 року по справі 761/1312/19, починаючи з дня подання зустрічного позову;стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , 2013 року народження, у розмірі частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня подання зустрічного позову.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів відмовлено.

Дата складання повного тексту рішення зазначена 15 липня 2025 року.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 липня 2025 року, було оприлюднене в реєстрі 17 липня 2025 року.

Не погоджуючись з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 липня 2025 року, 13 серпня 2025 року відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову.

Апеляційну скаргу обгрунтоує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що дитина з лютого 2024 року проживає разом з батьком та він сене витрати на її утримання.

Вказує на те, що висновок психолога відображає бажання дитини проживати з батьком, а довідка Білогородської сільської ради та акт обстеження умов для проживання підтверджує стровення належних умов для проживання та навчання дитини.

Зазначає, що суд першої інстанції послався на рішення Києво- Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року, однак не звернув уваги на те, що змінилось місце проживання дитини.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 грудня 2012 року ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2016 року.

Від даного шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року у справі №761/19046/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1000 грн., щомісячно, починаючи з 18 травня 2016 року до досягнення дитиною повноліття.

У вказаному рішенні судом було встановлено, що сторони разом не проживають, а малолітня дитина проживає із ОСОБА_7 та перебуває на її утриманні.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2019 року у справі №761/1312/19 змінено спосіб стягнення аліментів, встановлений рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року в справі №761/19046/16-ц, що стягуються у твердій грошовій сумі з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме з 1000 грн. на 1/4 частину від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року у справі № 369/6838/21 позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року залишено без змін.

Відповідно до довідки ДП «Агроспецсервіс» ОСОБА_1 працєю в ДП «Агроспецсервіс» з 02.10.2023 року. Станом на дату видачі довідки займає посаду виконануючого обов`язки директора підприємства. Дохід за період з 02.10.2023 по 31.05.2024 склав 108 200,00 грн. утримання: прибутковий податок- 19 476,00 грн., військовий збір- 1 682,00 грн., аліменти- 27 050,00 грн. З січня 2024 року є заборгованість з виплати заробітної плати.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити зустрічний позов.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині вирішення зустрічного позову, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первинного позову судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів, суд першої інстанції посилався на те, що подані суду докази ОСОБА_1 не підтверджують саме зміну та постійне проживання дитини, оскільки ОСОБА_2 заперечувала такий факт. Вони можуть слугувати підтвердженням лише того факту, що батько проводить певний час з дитиною та несе певні додаткові витрати на утримання дитини.

Також суд першої інстанції зазначив, що висновок психолога не підтверджує дану обставину, оскільки в ньому відображено думку дитини ОСОБА_5 щодо її бажаного місця проживання у певний час, наявність певних образ на мати та вказано, що стосунки в родині розглянуті лише зі слів батька дитини. Також психолог зазначає на втягнення дитини у конфлікт між батьками. У даному висновку не відображене чітке, стале бажання дитини змінити місце проживання, висловлене нею без образ як на мати, так і на батька.

Довідка Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області №04-19/1417 від 17 червня 2024 року та акт обстеження умов проживання від 01 липня 2024 року підтверджує факт того, що за місце проживання батька створені умови для проживання, навчання дитини. Разом з тим, висновки, що він там проживає з дитиною зроблені лише зі слів ОСОБА_1 . Довідка не містить інформації ні з якого часу вони там проживають та його тривалість (час від часу чи постійно).

Тому вимоги про припинення стягнення аліментів з матері є по суті передчасним, оскільки є судове рішення, яким вже визначено місце проживання дитини, і яке на час вирішення спору набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

З аналізу даної норми випливає, що підставами для стягнення аліментів на повнолітніх дочку чи сина є їх непрацездатність та можливість у батьків надавати таку матеріальну допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (ч. 2 ст. 200 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Позивач просив припинити стягнення з нього аліментів на утримання доньки, які були стягнуті рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 квітня 2019 року.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Спір між сторонами щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 був вирішений рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року у справі № 369/6838/21 залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року, яким було визначено місце проживання дитини з матір`ю. Судове рішення набрало законної сили.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на усій території України.

При цьому держава Україна на своїй території повинна забезпечити реалізацію всіх прав, що випливають з Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі й права на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення у справі «Христов проти України», заява № 24465/04 від 19 лютого 2009 року).

Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

У справі "Фуклев проти України" (рішення від 07.06.2005) Європейський суд з прав людини вказав, що Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Посилання апелянта на довідку Білогородської сільської ради та акт обстеження умов для проживання не може бути визнано законною підставою для висновку про невиконання набравшого законної сили рішення суду.

Встановлення фактичних обставин справи при визначенні місця проживання дитини разом з матір`ю вирішено набравшим законної сили рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року.

При цьому, після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховував положення даної норми.

Відмовляючи у задоволенні зустічного позову, суд першої інстанції прийшов до правильних та обгрунтованих висновків та надав обгрунтовану оцінку наявним в матеріалх справи доказам.

Окрім того, суд першої інстанці правильно зазначив, що вимоги про припинення стягнення аліментів є по суті передчасним, оскільки є судове рішення, яким вже визначено місце проживання дитини, і яке на час вирішення спору набрало законної сили.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 липня 2025 року ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: