ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6528/25 Справа № 213/2144/24 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 213/2144/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Територіальна громада в особі Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романенко Олена Сергіївна, на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2025 року, яке ухвалено суддею Поповим В. В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 квітня 2025 року,

УСТАНОВИВ:

В жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Територіальної громади в особі виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради про встановлення факту постійного проживання та ведення спільного господарства і визнання наймачем.

Позов мотивований тим, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя мати проживала та була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 .

Після її смерті в зазначеній квартирі залишились проживати його бабуся ОСОБА_3 та брат ОСОБА_4 .

Позивач здійснював догляд за бабусею та проживав разом із нею та братом, вів з ними спільне господарство, мав спільний бюджет.

ІНФОРМАЦІЯ_2 бабуся позивача померла та він залишився проживати у спірній квартирі із братом ОСОБА_4 , вів з ним спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_3 брат позивача помер.

Позивач продовжив проживати у вищезазначеній квартирі. Перерви у проживанні були викликані проходженням військової служби в ЗСУ. Спірна квартира є неприватизованою, ордер на квартиру отримувала бабуся позивача.

Позивач не зареєстрував своє місце проживання у спірній квартирі, оскільки його бабуся втратила б субсидію.

Після смерті бабусі, яка була основним квартиронаймачем, брат позивача як зареєстрований у квартирі член сім`ї наймача мав звернутися до виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради та укласти договір найму. Проте через власну недбалість він цього не зробив. Тому позивач не міг зареєструвати своє місце проживання у спірній квартирі. Таким чином, позивач хоч і проживав однією сім`єю з бабусею та братом, зареєстрованим у спірній квартирі не був.

Позивач має намір стати на реєстраційний облік в квартирі та на законних правах користуватися цим житлом.

Після смерті бабусі та брата спірну квартиру утримує позивач.

Ордер, на підставі якого ОСОБА_3 разом з членами сім`ї вселилася в спірну квартиру, не зберігся. Спроби отримати його копію не мали успіху.

ОСОБА_1 отримав від відповідача усну відповідь про неможливість укладення з ним договору найму квартири, оскільки він не був зареєстрований у цій квартирі.

На підставі наведеного вище позивач просив суд встановити факт постійного проживання та користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по день смерті кожного спірною квартирою; встановити факт постійного проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з січня 2014 року за адресою спірної квартири по день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; встановити факт постійного проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з січня 2014 року по 09 вересня 2015 року та з 16 січня 2016 року за адресою спірної квартири по день смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визнати його наймачем спірної квартири.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романенко О.С., посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення у справі про задоволення позовних вимог позивача.

Апеляційна скарга, окрім доводів, викладених в позовній заяві, мотивована тим, що у січні 2014 року позивач почав проживати разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в спірній кварири, що було обумовлено хворобою ОСОБА_3 та нездатності її до самообслуговування. ОСОБА_4 не міг здійснювати догляд за бабою, оскільки зловживав спиртними напоями та не мав стабільного доходу, вів безладний спосіб життя.

Позивач вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки поясненням свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили факт спільного проживання позивача з бабою та братом, ведення ними спільного господарства.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Романенко О.С., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - залишенню без змін, з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_1 , його матір`ю є ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 є братом ОСОБА_4 та онуком ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

У період з 09 вересня 2015 року по 16 січня 2016 року ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції: Луганської та Донецької областей.

У військовому квитку позивача міститься запис про наявність дружини та дітей.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 .

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 113 від 23 квітня 2022 року ОСОБА_1 23 квітня 2022 року прибув для проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .

30 серпня 2023 року Департамент розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради звернувся до виконкому Інгулецької районної у місті ради з листом щодо використання житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 наймач якої та члени його сім`ї померли. Квартира як приватизована не значиться. У квартирі зареєстрований онук наймача ОСОБА_4 , який помер. Просять вжити заходів щодо заселення зазначеної квартири громадянами, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до акту від 07 травня 2024 року, затвердженого майстром дільниці та інженером дільниці № 3 ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР», ОСОБА_1 проживав без реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 з січня 2014 року по 2015 рік та з жовтня 2016 року по квітень 2022 року. У зазначений період ОСОБА_1 проживав разом з ОСОБА_3 до її смерті та ОСОБА_4 до його смерті.

Особовий рахунок за адресою: АДРЕСА_2 відкритий на ОСОБА_3 .

На запит адвоката О. Романенко архівний відділ виконкому Криворізької міської ради повідомив, що ордери на право користування житловою площею на зберігання до відділу не надходять, оскільки надаються в одному примірнику власнику квартири і є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.

Станом на 05 серпня 2024 року у спірній квартирі з 17 грудня 2007 року зареєстрованим значиться ОСОБА_4 , ОСОБА_3 знята з реєстрації 08 травня 2014 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами постійне проживання у спірній квартирі, наявність спільного бюджету, спільні витрати та взаємні права та обов`язки ОСОБА_1 з померлими бабусею та братом. Щодо вимоги про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірній квартирі суд вважав її необґрунтованою, оскільки позивачем не доведено невизнання чи оспорювання зазначеного факту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Предметом спору у цій справі є визнання права користування квартирою, яка неприватизована.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі ст.9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із положеннями статті 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно із ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем.

Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц.

За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) Верховний Суд за подібних фактичних обставин справи зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

При вирішенні спору першої інстанції встановив, що позивач не був і не є зареєстрованим у квартирі АДРЕСА_1 .

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами постійне проживання у спірній квартирі, наявність спільного бюджету, спільні витрати та взаємні права та обов`язки ОСОБА_1 з померлими бабусею та братом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що показання свідків про те, що позивач купував продукти, свідчать про піклування про рідних, а не про наявність спільного бюджету та проведення спільних витрат.

При цьому суд вірно критично оцінив пояснення свідків про постійне проживання позивача у зазначений період у спірній квартирі, оскільки їх пояснення носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту проживання та не підтверджують наявності усталених відносин, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, витрат, взаємних прав та обов`язків.

Також суд першої інстанції вірно зазначив на наявність у військовому квитку позивача запису про дружину та дітей, молодший з яких 2013 року народження, що ставить під сумнів можливість постійного проживання позивача з бабусею та братом у спірний період.

Таким чином позивачем не доведено нерозривного зв`язку із спірною квартирою, як єдиним житлом, яким він постійно користувалася тривалий час.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції,встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, а також докази, які містяться у матеріалах справи,обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивач не надав достатніх і достовірних доказів на підтвердження постійного проживання його та у спірній квартирі.

Доводи апеляційної ї скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що у січні 2014 року позивач почав проживати разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в спірній кварири, що було обумовлено хворобою ОСОБА_3 та нездатності її до самообслуговування, а ОСОБА_4 не міг здійснювати догляд за бабою, оскільки зловживав спиртними напоями та не мав стабільного доходу, вів безладний спосіб життя не підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема доказами того, що ОСОБА_3 була в стані нездатності та не могла обслуговувати себе, та доказами того, що ОСОБА_4 не міг здійснювати догляд за бабою, оскільки зловживав спиртними напоями, не мав стабільного доходу та вів безладний спосіб життя.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки поясненням свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили факт спільного проживання позивача з бабою та братом, ведення ними спільного господарства, оскільки судом надано оцінку поясненням вказаних свідків і суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що показання свідків про те, що позивач купував продукти, свідчать про піклування про рідних, а не про наявність спільного бюджету та проведення спільних витрат та вірно критично оцінив пояснення свідків про постійне проживання позивача у зазначений період у спірній квартирі, оскільки їх пояснення носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту проживання та не підтверджують наявності усталених відносин, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, витрат, взаємних прав та обов`язків.

У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь апелянта.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

У силу положень статей 76-78, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України місцевим судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. Всі докази оцінено судом у їх сукупності з урахуванням фактичних обставин справи.

Висновки суду узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24) та 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24), що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги (частина четверта статті 263 ЦПК України). Судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачкою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романенко Олена Сергіївна, залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: