КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року місто Київ.

Справа № 939/426/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14848/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ткаченко Наталія Володимирівна, на рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 червня 2025 року (у складі судді Герасименко М.М., дата складення повного текст - 20 червня 2025 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ

У лютому 2025 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом.

Свої вимоги мотивувала тим, що позивачка на даний час проживає у Польщі разом з неповнолітніми дітьми. Стверджувала, що шлюбні відносини між нею та відповідачем припинено у 2018 році остаточно, коли вона з дітьми переїхала у квартиру АДРЕСА_1 . Відповідач проживав окремо у квартирі своїх батьків по АДРЕСА_2 . З цього часу кожен живе своїм життям, відповідач не намагався примиритися.

Просила суд стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 5 000 грн на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з вказаним позовом і до досягнення дітьми повноліття. Крім того, просила шлюб з ОСОБА_1 розірвати.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 20 червня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , зареєстрований 26 вересня 2009 року виконкомом Немішаївської селищної ради Бородянського району Київської області (актовий запис № 35), розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 12 лютого 2025 року до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід бюджету судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ткаченко Н.В., 18 липня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених вимог про розірвання шлюбу та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вимог про розірвання шлюбу відмовити. В решті рішення залишити без зміну.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом проігноровані вимоги ст. 111 СК України та безпідставно відмовлено у задоволенні заяви про примирення.

Вказує, що судом не було встановлено чи є у нас неврегульовані спори відносно майна.

Зазначає, що наведене у позовній заяві та у спірному рішенні суду про те, що шлюбні відносини припинені з 2018 року не відповідають дійсності, так як позивачка родом із с. Вабля Бородянського району Київської області, до смт Немішаєве переїхала спільно із чоловіком за місцем проживання його батьків, а тому саме цим обґрунтовано придбання квартри в смт Немішаєве, перебуваючи у шлюбі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, призначене на 23 вересня 2025 року, позивачка не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлена, клопотань про відкладення чи розгляду без її участі до суду не надходило, про причини неявки суд не повідомляла.

У судове засідання, призначене на 23 вересня 2025 року, з'явилась представниця відповідача - адвокат Ткаченко Н.В., яка підтримала апеляційну скаргу, просила задовольнити на підставі доводів, викладених у скарзі.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

З урахуванням наведено та з огляду на приписи ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивачки, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляд.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в оскаржуваній частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з апеляційної скарги, відповідач не оскаржує рішення в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення аліментів, за таких обставин Київський апеляційний суд в цій частині рішення не переглядає.

Судом встановлено, що сторони з 26 вересня 2009 року перебувають в шлюбі, зареєстрованому виконкомом Немішаївської селищної ради Бородянського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Від шлюбу мають дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з позивачкою і перебувають на її утриманні, що підтверджується копіями свідоцтв про народження, паспортів, довідки № 5172023/24 від 24 липня 2024 року та довідки від 18 вересня 2024 року.

Вказані обставини визнаються сторонами, а тому не підлягають доказуванню у відповідності до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Сімейне життя у сторін не склалося, вони проживають окремо один від одного, сімейних відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, бажання до примирення відсутнє.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зробив висновок, що сім`я фактично розпалась і шлюб між ними існує лише формально, подальше спільне проживання та збереження сім`ї суперечить інтересам позивача, у зв`язку з чим, шлюб між ними повинен бути розірваний.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону.

За змістом положень ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті немайнові права.

З матеріалів справи вбачається, що на час звернення з позов сторони проживали в різних країнах, не вели спільне господарство, позивачка наполягала на розлученні , а тому суд дійшов вірного висновкута , що надання строку для примирення за таких обставин є недоцільним, а збереження сім`ї вже є неможливим.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування в оскаржуваній частині.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом проігноровані вимоги ст. 111 СК України та помилково відмовлено у задоволенні заяви про примирення, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення.

За змістом статті 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування, зокрема, до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність.

Статтею 111 СК України встановлено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Надання строку для примирення подружжя є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі № 200/952/18.

З огляду на зазначене, суд вважає, що призначення подружжю строку для примирення та зупинення розгляду справи є правом суду, необхідність якого визначається у кожному окремому випадку індивідуально.

Наявність наміру для примирення лише в одного подружжя без згоди на те іншого не є правовою підставою для надання строку для примирення.

Враховуючи принцип рівноправності жінки та чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Однак, принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінки» у частині першій підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання».

Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

За таких обставин, примушування до перебування у шлюбі одного з подружжя, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Отже, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання права особи вимагати розірвання шлюбу.

Враховуючи викладене, оскільки ОСОБА_2 вважає, що спільне подальше проживання із ОСОБА_1 не можливе, а надання строку на примирення таким, що суперечить її волевиявленню та інтересам, позивачка з 2022 року по теперішній час проживає разом з дітьми у Польщі та повідомила про відсутність наміру повертатися в Україну до закінчення війни, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким колегія суддів погоджується, що надання сторонам строку для примирення є недоцільним, а тому в задоволенні клопотання відмовив.

Колегія суддів зауважує, що сам факт звернення одного з подружжя з позовом про розірвання шлюбу є об`єктивним і достатнім свідченням того, що позивачка не має вільної згоди на подальше перебування у шлюбі й виявляє чітке волевиявлення на припинення шлюбних відносин. Подання позову само по собі свідчить про втрату базових моральних підстав шлюбу (взаємна згода й воля на спільне життя) і містить у собі належний доказ відсутності наміру позивачки зберігати сімейні відносини, що, за змістом вищенаведених норм, є правовою підставою для його розірвання судом при встановленні фактичного припинення сімейного життя.

Доводи скарги про те, що в рішенні суду не вірно зазначено час припинення шлюбних стосунків, колегія суддів відхиляє, окільки в рішенні такі обставини не були встановлені конкретною датою. В рішенні ця обставина лише зазначена як обгрунтування позову, а не як встановлена і перевірена обставина судом. Тобто в разі виникнення спору про поділ майна саме в цій справі має встановлюватись на підставі поданих доказів, коли сторони припи нили ведення спільного господарства.

Інші доводи скарги висновків суду про неможливість збереження сім`ї та відсутність волевиявлення позивачки перебувати у шлюбі з відповідачем, не спростовують.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

При цьому, враховуючи той факт, що за наслідками апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції не було ухвалено судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, то колегія суддів не вбачає підстав для покладення на позивачку понесених відповідачем судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ткаченко Наталія Володимирівна - залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 червня 2025 року в оскарженій частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 25 вересня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова