Справа пр. № 2/756/8303/25
У Х В А Л А

26 вересня 2025 року місто Київ

Суддя Оболонського районного суду міста Києва Андрейчук Т.В., розглянувши матеріали позовної заяви та доданих до неї документів ОСОБА_1 до Печерського районного суду міста Києва про встановлення факту порушення суддею Печерського районного суду міста Києва Соколовим Олексієм Михайловичем статті 24 Конституції України в частині рівності права на справедливий суд протягом розумного строку за невстановленими ознаками, -

в с т а н о в и в:

Ухвалою Київського апеляційного суду 12 вересня 2025 року визначено Оболонському районному суду міста Києва підсудність цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного суду міста Києва про встановлення факту порушення суддею Печерського районного суду міста Києва Соколовим О.М. статті 24 Конституції України в частині рівності права на справедливий суд протягом розумного строку за невстановленими ознаками.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 24 вересня 2025 року позовну заяву передано на розгляд судді Андрейчуку Т.В.

Суддя, дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, вважає, що у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 слід відмовити з таких підстав.

У своєму позові ОСОБА_1 зазначив, що у січні 2022 року він звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до АТ "Укрзалізниця" про визнання незаконним наказу регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Укрзалізниця" від

09 грудня 2021 року № 1201/ОС "Про відсторонення від роботи" та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач зазначив, що вказана справа № 757/3411/22-ц перебуває в провадженні судді Печерського районного суду міста Києва Соколова О.М. більше трьох років, розгляд справи постійно відкладається на тривалий час, незважаючи на те, що у справі сторонами подано усі заяві про суті справи та надано докази, які на думку

ОСОБА_1 , дозволяють ухвалити рішення про задоволення позовних вимог. Однак, як стверджує, позивач, суддя Соколов О.М. безпідставно затягує розгляд справи, чим порушує приписи статті 24 Конституції України в частині рівності права на справедливий суд протягом розумного строку за невстановленими ознаками.

Предметом спору в цій справі є встановлення протиправної, на думку позивача, бездіяльності суду щодо своєчасного розгляду справи № 757/3411/22-ц, що має наслідком порушення статті 24 Конституції України в частині рівності права на справедливий суд протягом розумного строку за невстановленими ознаками.

За положеннями частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Положеннями статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституціїі законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Конституційний Суд України в пункті 4.2 рішення від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.

Таким чином, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені, а будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави (такий висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 636/5534/15). Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ. Водночас позивачем визначено відповідачем у справі суд, а не державу.

Наведене свідчить, що усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише в межах відповідної судової справи, у якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене в статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", заяви

№ 17160/06 та № 35548/06).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.

Велика Палата Верховного Суду висловила свою позицію в подібних правовідносинах, зокрема, відповідні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від

21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі

№ 462/32/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 815/110/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 1540/4005/18, від 08 жовтня 2020 року у справі № 826/56/18 та інших).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, у цій справі поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства" щодо заявлених ОСОБА_1 вимог слід тлумачити як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а також спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду. А тому зазначені вимоги не можуть бути вирішені в судах жодної юрисдикції.

З огляду на викладене, суддя дійшов висновку про необхідність відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного суду міста Києва про встановлення факту порушення суддею Печерського районного суду міста Києва Соколовим О.М. статті 24 Конституції України в частині рівності права на справедливий суд протягом розумного строку за невстановленими ознаками.

Водночас суддя зауважує, що позивач не позбавлений можливості звернутися з позовом до Держави Україна про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства, якщо вважає, що бездіяльністю суду порушено його майнові або особисті немайнові права.

Керуючись ст. 186 ЦПК України, суддя, -

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного суду міста Києва про встановлення факту порушення суддею Печерського районного суду міста Києва Соколовим Олексієм Михайловичем статті 24 Конституції України в частині рівності права на справедливий суд протягом розумного строку за невстановленими ознаками.

Копію ухвали з позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами невідкладно надіслати особі, яка звернулась з нею до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Тарас АНДРЕЙЧУК