справа № 278/1334/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 вересня 2025 року м. Житомир
Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Віктора Мокрецького, за участю секретаря Анастасії Юзюк, розглянув цивільну справу за позовом заступника керівника Житомирської окружної прокуратури Георгія Кравцова в інтересах держави в особі Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки, скасування державної реєстрації земельної ділянки в ДЗК,
У судове засідання учасники справи не з`явилися, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином. Разом із тим, від представника Житомирської окружної прокуратури до суду надійшло клопотання про здійснення судового розгляду справи без участі позивача. Окрім цього, остання не заперечувала проти заочного розгляду цієї справи.
Відповідач ОСОБА_1 про причини своєї неявки суд не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався та будь-яким чином свого ставлення щодо заявлених вимог не висловив.
У порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Враховуючи зазначений перебіг подій, суд уважає за необхідне здійснювати розгляд справи у заочному порядку відповідно до положень ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи судом установлені наступні її фактичні обставини та відповідно ним правовідносини.
15 лютого 2010 року розпорядженням голови Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області № 128 вирішено, зокрема, безоплатно передати ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,12 га, як перебуває у його користуванні для ведення садівництва на території Денишівської сільської ради (а.с. 8-9).
У подальшому відомості щодо цієї земельної ділянки зареєстровані у Державному земельному кадастрі (а.с. 20).
Нормами законодавства вказані правовідносини врегульовані наступним чином.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч. 1 ст. 14 Конституції України).
Так, згідно п. б ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.
Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України, вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Аналогічні норми наведенні і в ст. 88 Водного кодексу України.
Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.
У п. «ґ» ч. 3 ст. 83 та п. «г» ч. 3 ст. 84 ЗК України зазначено, що до земель комунальної та державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Статтею 59 Земельного кодексу України передбачено, що громадянам із земель водного фонду можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг лише на умовах оренди лише для визначених законом цілей.
Інших підстав для набуття громадянами права на землі водного фонду прибережних захисних смуг Земельним кодексом України не передбачено.
Частина третя ст. 13 Конституції України передбачає, що власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Згідно із ч. 7 ст. 41 Конституції України та ч. 3 ст. 1 ЗК України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц вказує на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу.
У п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц також виснувано, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.
Згідно ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
За правилами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Також, у статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
Відповідно до ч. 10 ст. 791 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
При цьому, згідно з ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, зокрема, у разі: ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Згідно ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для, зокрема, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.
Верховний Суд у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 906/495/20 виснував, що положення розділу ІІ «Землі України» ЗК України свідчать, що саме цільове призначення ділянки покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель, при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.
У постанові від 03 вересня 2020 року по справі № 911/3306/17 Верховний Суд вказав, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності
Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цього позову із огляду на наступне.
Так, судом у ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 набуто у приватну власність земельну ділянку, яка, фактично, сформована за рахунок земель прибережної захисної смуги.
Разом із тим, стосовно земель, які відносяться до прибережної захисної смуги закон передбачає пріоритет державної, комунальної власності на такі види земель над приватною і, окрім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати у приватну власність землі відповідного цільового призначення за виключенням замкнених природних водойм загальною площею до 3 гектарів.
Таким чином, суд погоджується, із доводами прокурора, що зобов`язання відповідача повернути спірну земельну ділянку до комунальної власності відповідає критерію законності, оскільки набуття останнім раніше згаданої земельної ділянки, фактично, стало можливим через порушення органом місцевого самоврядування вимог ВК України та ЗК України.
Окрім цього, із позову вбачається, що звернення прокурора до суду в цій справі спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення територіальній громаді незаконно наданої у власність земельної ділянки водного фонду, яка на даний час вільна від забудови об`єктами нерухомості, і таким чином, не порушується баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини.
Зважаючи на викладене, вище суд також звертає увагу і на те, що у цьому випадку вимоги прокурора не суперечать загальним принципам і критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
Ураховуючи наведене суд уважає за необхідне задовольнити цей позов у повному обсязі.
У порядку ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь Житомирської окружної прокуратури належить стягнути судовий збір.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд,
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений 30 вересня 2025 року.

Суддя Віктор Мокрецький