Номер провадження: 22-ц/813/6257/25
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шепель Віталій Сергійович, на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 12 червня 2025 року, повний текст якого складено 12 червня 2025 року та ухваленого під головуванням судді Середи С.І., у цивільній справі за позовом Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення суми надмірно виплаченої щомісячної адресної допомоги внутрішньо-переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг,

встановив:

04.12.2024 року Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплаченої щомісячної адресної допомоги внутрішньо-переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, у розмірі 9 000,00 грн.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні як внутрішньо переміщена особа з 02.06.2016 року та їй нараховувалася та виплачувалася допомога для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду з 01.04.2022 року у розмірі 2 000,00 грн.

07.03.2024 року відповідач надала заяву щодо набуття статусу особи з інвалідністю ІІ групи та їй було призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 3000 грн. з 01.03.2024 року.

Під час опрацювання невідповідностей, наданих Мінфіном за результатами проведеної верифікації, було виявлено, що відповідач з березня 2024 року має на депозитному банківському рахунку кошти у загальній сумі, що перевищує 100 000,00 грн., у результаті чого управлінням було прийнято рішення про припинення відповідачу виплати допомоги на проживання внутрішньо-переміщеним особам.

Про необхідність повернення коштів у місячний термін ОСОБА_1 було повідомлено листом, який вона отримала особисто, проте вимоги управління не були виконані, тому позивач, посилаючись на норми ст.1212 ЦК України, просив стягнути вказану суму коштів.

Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 12.06.2025 року позов Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради суму надмірно виплаченої щомісячної адресної допомоги внутрішньо-переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 6 000,00 грн.

Також компенсовано Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради судовий збір у розмірі 3 028,00 грн., за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (а.с.120-124).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Шепель В.С. просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.127-129).

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення (а.с.138-140).

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 19.09.2025 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що у зв`язку із перебуванням судді Сегеди С.М. та Громіка Р.Д. у відпустці, а також з врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 8), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, датою ухвалення цього судового рішення є 22.09.2025 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.06.2025 року (а.с.135), згідно якої розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, копію ухвали останні отримали належним чином (а.с.136-137), що передбачено ст. 130 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що на депозитних рахунках відповідача містяться кошти, що у загальній сумі перевищують 100 000,00 грн. та зазначене підтверджено відповідачем (а.с.120-124).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті допомоги, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

За змістом зазначеної норми, допомога, в даному випадку допомога переміщеним особам на проживання, не підлягає поверненню у випадку, якщо її виплата проведена юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки та відсутності недобросовісності з боку набувача.

Аналіз положень ст. 1215 ЦК України дає підстави для висновку про те, що за загальним правилом безпідставно набута особою допомога не підлягає поверненню, натомість закон встановлює два виключення з цього правила: по-перше, якщо її виплата є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Таким чином, повернення надмірно виплаченої суми щомісячної допомоги передбачає стягнення зазначеної суми у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини набувача, а саме, через зловживання, зокрема у випадку надання недостовірної інформації або взагалі ненадання відповідної інформації.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат», органи, що здійснюють державні виплати, мають такі повноваження:

-проводити додаткові перевірки інформації, наданої реципієнтами під час звернення за державними виплатами та опрацювання рекомендацій, наданих органом, що здійснює верифікацію та моніторинг державних виплат;

-надсилати запити для отримання інформації, що впливає на право реципієнтів на отримання державних виплат;

-приймати рішення щодо припинення або продовження державних виплат реципієнтам за результатами опрацювання рекомендацій, наданих органом, що здійснює верифікацію та моніторинг державних виплат;

-здійснювати передбачені законодавством заходи щодо повернення та/або стягнення сум неправомірно отриманих державних виплат.

Відповідно до підпункту 3 п. 7 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №332 (далі - Порядок №332), допомога не призначається/не виплачується якщо внутрішньо переміщена особа, яка звертається за допомогою на проживання, або є отримувачем допомоги, на 1 число місяця, з якого призначається допомога, або на 1 число кожного місяця, в якому отримується допомога, має на депозитному банківському рахунку (рахунках) кошти в загальній сумі, що перевищує 100 000,00 грн., або облігації внутрішньої державної позики, строк погашення яких настав або визначений моментом пред`явлення вимоги, на загальну суму, що перевищує 100 000,00 грн., крім внутрішньо переміщених осіб, один із членів сім`ї яких отримує щорічну або одноразову державну грошову допомогу як особа, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Пунктом 22 Порядку №332 встановлено, що з метою встановлення права на призначення/продовження виплати допомоги уповноваженій особі/отримувачу Мінсоцполітики передає Мінфіну відповідну інформацію для здійснення верифікації відповідно до Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат».

Відповідно до п 24 Порядку №332, у разі виявлення невідповідності вимогам цього Порядку за результатами верифікації та відомостей, відображених в Єдиній системі, в Єдиній системі формується відповідний статус із зазначенням критеріїв, наведених у пунктах 7, 7-1 і 8 цього Порядку, які порушено. За наявності технічної можливості інформація про підстави відмови у призначенні/ продовженні виплати допомоги та порядок оскарження рішення повідомляється уповноваженій особі або отримувачам із застосуванням засобів електронного сповіщення Єдиної системи, засобами мобільного зв`язку або органу соціального захисту населення, який призначає допомогу на проживання, шляхом надсилання повідомлення з використанням засобів поштового/електронного зв`язку.

У разі надання Мінфіном за результатами верифікації рекомендацій щодо уточнення окремих даних для визначення права внутрішньо переміщеної особи на призначення/ продовження виплати допомоги відповідні рекомендації засобами Єдиної системи передаються органу соціального захисту населення, який призначив допомогу. Орган соціального захисту населення опрацьовує рекомендації, надані за результатами верифікації засобами електронних систем Мінсоцполітики, та у разі виявлення відповідності отримувачів будь-якому з критеріїв, визначених пунктами 7, 7-1 і 8 цього Порядку, припиняє виплату з місяця, що настає за місяцем виникнення обставин, що впливають на право отримання допомоги.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в управлінні як внутрішньо переміщена особа з 02.06.2016 року (а.с.7).

ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась допомога як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, починаючи з 01.05.2022 року у розмірі 2 000,00 грн. Крім того, підписуючи вказану заяву, ОСОБА_1 також підтвердила, що така допомога не призначається у разі відповідності критеріям, встановленим п.п, 7,8 Порядку (а.с.13).

07.03.2024 року ОСОБА_1 звернулася із заявою щодо набуття статусу особи з інвалідністю ІІ групи та їй було призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 3 000,00 грн. з 01.03.2024 року (а.с.9-10).

Разом з тим, під час опрацювання невідповідностей, наданих Мінфіном за результатами проведеної верифікації, було виявлено, що ОСОБА_1 має на депозитному банківському рахунку (рахунках) кошти у загальній сумі, що перевищує 100 000,00 грн. (а.с.20).

У відзиві на позовну заяву від 08.02.2025 року, а також під час розгляду справи у суді першої інстанції, ОСОБА_1 підтвердила, що мала на депозитному рахунку більше 100 000,00 грн. (а.с.36, 108-116).

Зазначене спростовує доводи заявника апеляційної скарги, що відповідач не підтверджувала наявність у неї станом на час перевірки на депозитних рахунках коштів, що в загальній сумі перевищують 100 000,00 грн.

Крім того, відповідно до змісту заяви ОСОБА_1 №208/2 від 07.03.2024 року про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, остання підтвердила, що є проінформованою про те, що допомога не призначається у разі відповідності критеріям, встановленим п.п. 7,8 вищевказаного Порядку (а.с.9-10).

За таких обставин, з врахуванням усіх обставин справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Також колегія суддів зазначає, що оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Проте, колегія суддів не погоджується із визначеним розміром судового збору у розмірі 3 028,00 грн., який підлягає компенсації Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради за рахунок державного бюджету за розгляд справи у суді першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1, п.п.1-3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідач звільнена від сплати судового збору.

Зважаючи на те, що заявлені позовні вимоги були задоволені частково, на 66,67%, позивачу - Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради слід компенсувати за рахунок держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у розмірі 2 018,77 грн. (3028 х 66,67% = 2018,77), як того вимагає ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шепель Віталій Сергійович, залишити без задоволення.

Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 12 червня 2025 року залишити без змін.

Компенсувати Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради () судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 2 018,77 (дві тисячі вісімнадцять гривень 77 копійок), замість 3028 грн., за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева