РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/1342/24

Номер провадження 2/495/949/2025

25 вересня 2025 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Шевчук Ю.В.,

секретаря судового засідання Кракатиці В.І.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини з батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дітей батьком без участі матері,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 , 19.02.2024 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини з батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дітей батьком без участі матері.

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 30 квітня 2009 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровський Білгород-Дністровськог міськрайонного управління юстиції Одеської області між позивачем та відповідачем був укладений шлюб.

Від цього шлюбу сторони мають двох дітей дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спільне життя сторін не склалось через відсутність взаєморозуміння між сторонами, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки, подружжя проживає окремо, вони втратили почуття взаємної любові та поваги один до одного, спільне господарство не ведуть, тобто шлюб носить формальний характер.

Також, як вказує позивач, відповідач ОСОБА_3 як мати не приділяє належної уваги, турботи дітям, належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню дітей. Також вказує, що з 24 лютого 2022 року неповнолітні діти проживають разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач має постійний та достатній дохід він працює у ТОВ «Белста» з 23.12.2012 року (довідка про доходи додається), самостійно займається вихованням та утриманням дітей, забезпечує їх матеріально та піклується про них, створив належні умови проживання, діти разом із позивачем почуваються спокійно та у безпеці.

Тобто, як вказує позивач, він самостійно займається утримання та вихованням дітей, проявляє батьківську турботу, цікавиться їх станом здоров`я та успіхами. Відповідачка, навпаки, не виконує належним чином свої батьківські обов`язки, не цікавиться їх життям та здоров`ям, самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей. У звзяку з цим просить суд розірвати шлюб, позбавити відповідачку батьківських прав, та визначити місце проживання дитини з батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дітей батьком без участі матері.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі

19.02.2024 до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Білгород-Дністровської ради Одеської області про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини з батьком, у зв`язку з фактом самостійного виховання дітей батьком без участі матері.

14.06.2024 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області /суддя Савицький С.І./ відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

22.07.2024 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача та позивача.

16.09.2024 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача.

16.09.2025 від представника відповідача надійшла заява про визнання позову.

11.10.2024 від Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради надійшов висновок органу опіки та піклування.

15.10.2025 від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

Згідно розпорядження щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи № 810 від 18.12.2024 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа № 495/1342/24 передана на розгляд судді Шевчук Ю.В.

19.12.2024 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області /суддя Шевчук Ю.В./ цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Білгород-Дністровської ради Одеської області про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини з батьком, у зв`язку з фактом самостійного виховання дітей батьком без участі матері прийнято до провадження судді.

10.02.2025 від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

11.02.2025 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву представника позивача ОСОБА_2 адвоката Лобуренко Сергія Васильовича про проведення судового засідання у режимі відеоконференції задоволено.

19.02.2025 від представника позивача надійшла заява про закриття підготовчого провадження по справі та про допит свідків.

19.02.2025 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Білгород-Дністровської ради Одеської області про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини з батьком, у зв`язку з фактом самостійного виховання дітей батьком без участі матері, справу призначено до судового розгляду по суті.

01.04.2025 від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

07.04.2025 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву представника позивача ОСОБА_2 адвоката Лобуренко Сергія Васильовича про проведення судового засідання у режимі відеоконференції задоволено.

07.04.2025 від відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача.

30.04.2025 від представника третьої особи, Служби у справах дітей Білгород-Дністровської ради Одеської області, про проведення судового засідання за відсутності представника органу опіки.

01.05.2025 від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

02.05.2025 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву представника позивача ОСОБА_2 адвоката Лобуренко Сергія Васильовича про проведення судового засідання у режимі відеоконференції задоволено.

07.05.2025 від відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача.

08.05.2025 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області витребувано у Державної Прикордонної Служби України відомості інформацію щодо перетинання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянкою України, неповнолітньою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянкою України, неповнолітнім ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянином України, державного кордону України з 01.01.2024 року.

22.05.2025 надійшла витребовувана інформація.

30.05.2025 від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

02.06.2025 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву представника позивача ОСОБА_2 адвоката Лобуренко Сергія Васильовича про проведення судового засідання у режимі відеоконференції задоволено.

09.06.2025 від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

04.09.2025 від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

12.09.2025 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву представника позивача ОСОБА_2 адвоката Лобуренко Сергія Васильовича про проведення судового засідання у режимі відеоконференції задоволено.

Позиції учасників судового провадження

Позивач ОСОБА_2 у судовому засідання повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Адвокат Лобуренко Сергій Васильович, який діє в інтресах позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Також пояснив, що відмовляється від раніше поданого клопотання про виклик та допит в якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , оскільки вони виїхали за межі території України та коли вони повернуться, невідомо.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, надала на адресу суду дві заяви від 16.09.2024 та від 07.04.2025, згідно яких вказує, що їй відомо про те, що дана справа знаходиться у провадженні суду, вона перебуває за межами України, а сааме в Англії, повністю визнає позовні вимоги та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог. Також вказує,що вважає висновок органу опіки та піклування таким, що винесений формально, таким, що містить протиріччя, винесений без врахування конкретної ситуації, яка сталася, крім того, такий висновок носить рекомендаційний характер.

Представник виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, як органу опіки та піклування, у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, згідно якої просить взяти до уваги винесений висновок органу опіки та піклування.

У судовому засіданні (зі згоди батька, як законного представника) була заслухана думка неповнолітньої ОСОБА_10 , яка пояснила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Весь час вони проживали у цій квартирі повною родиною, разом із батьком та матір`ю. Два роки назад мати поїхала заробляти гроші, і весь цей час ОСОБА_11 із мамою не спілкується, проживає із батьком та братом. Пояснила, що умови проживання з батьком у цій квартирі в неї добрі, і в подальшому вона хоче проживати разом із батьком.

У судовому засіданні (зі згоди батька, як законного представника) була заслухана думка неповнолітнього ОСОБА_12 , який пояснив, що він проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Весь час вони проживали у цій квартирі повною родиною, разом із батьком та матір`ю. Два роки назад їх мати поїхала в Англію заробляти гроші, і не повернулась. Весь цей час він із мамою не спілкується, проживає із батьком та сестрою. Вказав, що умови проживання з батьком його влаштовують, і у подальшому він хоче проживати разом із батьком.

Згідно з ч. 1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.

У судовому засіданні 16.09.2025, суд повідомив учасників провадження, що переходить на стадію ухвалення судового рішення, яке буде проголошено 25.09.2025.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування.

Щодо позовних вимог позивача в частині розірвання шлюбу, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що дійсно сторони зареєстрували шлюб 30 квітня 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 95. Вказаний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 30 квітня 2009 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області.

Від шлюбу сторони мають спільних неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 28 липня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, та сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 12 жовтня 2011 року Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області.

Згідно обставин, викладених у позовній заяві, позивач з відповідачем мають різні погляди на життя, спільне сімейне життя не склалося, а сторони мають протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Отже, шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем фактично припинені, а шлюб існує лише формально. Згідно поданих заяв, відповідач не заперечує щодо задоволення позову.

Нормативно-правове обґрунтування.

Відповідно до ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем.

Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд бере до уваги той факт, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення.

Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Висновки суду.

Судом не встановлено обставин відповідно до норм чинного законодавства, які б унеможливлювали розірвання шлюбу, натомість суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в частині позову про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача в частині визначення місця проживання дитини з батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дітей батьком без участі матері, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як було зазначено вище, позивач та відповідач є батьками неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_13 та ОСОБА_5 .

Факт проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком, ОСОБА_2 , підтверджується актом обстеження умов проживання, складеним 18.09.2024 року службою у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області.

Відповідно до акту обстеження умов проживання служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, житло розміщене на 4 поверсі будинку, складається з 1 кімнати, квартира облаштована меблями та побутовою технікою, Умови придатні для проживання. Дівчинка має своє окреме спальне місце, син ОСОБА_5 спить разом із батьком на дивані.

Зі слів позивача та дітей, мати дітей ОСОБА_3 з дітьми ніяк не спілкується, не цікавиться їх життям, матеріально не забезпечує та не приймає участі у житті дітей.

Мати дітей ОСОБА_3 на засідання комісії з питань захисту прав дитини не з`явилась, надала на адресу органу опіки та піклування заяву, згідно якої вказала, що на даний час вона проживає за межами території України, створила нову родину, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав у відношенні її дітей.

Згідно Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 від 01.10.2024 року, вказано, що комісією були обстежені умови проживання позивача та його дітей, і діти дійсно проживають разом із батьком. ОСОБА_3 запрошували на засідання комісії з питань захисту прав дитини, однак, вона не з`явилась на засідання, надала на адресу органу опіки та піклування заяву, згідно якої не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Інших доказів щодо не виконання ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків в матеріалах справи не має. За результатами розгляду даного питання комісія дійшла висновку, що за наявними документами, а також приймаючи до уваги те, що мати не заперечує проти визначення місця проживання дітей із батьком та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, також приймаючи до уваги відсутність спору у батька та матері щодо порушених питань, та відсутність доказів щодо невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків, комісія прийняла рішення про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, разом із тим, комісія прийшла до висновку про можливість проживання дітей разом із батьком.

Нормативно-правове обґрунтування.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

У вказаній цивільній справі предметом спору є визначення місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом із тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У частинах четвертій та п`ятій статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновки суду.

Як було встановлено та зазначено вище, сторони перебувають у шлюбу, від якого мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідачка ОСОБА_3 добровільно залишила місце свого проживання та проживання свого чоловіка та дітей.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд приймає до уваги той факт, що відповідачка визнає позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує проти задоволення позову, про що надавала відповідні заяви як органу опіки та піклування, так і до суду.

Також судом приймається до уваги той факт, що сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що неповнолітні діти будуть проживати разом із батьком, з моменту, коли відповідачка виїхала за межі України, що також підтверджується відповідачем, яка з моменту виїзду та станом на теперішній час не просить змінювати місце проживання дітей .

Згідно з висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 від 01.10.2024 року вказано, що єдиною та основною підставою висновку про доцільність визначення місця проживання дітей із батьком є заява матері дітей про визнання цієї обставини.

Суд звертає увагу, що цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким діти і так фактично проживали і продовжують проживати. Мати дітей не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дітей, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дітьми.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивач не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, які фактично проживали і проживають разом із ним, порушені права позивача. Зазначення органом опіки та піклування у своєму Висновку фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей слід відмовити, оскільки позивач не довів, що його права порушені, а відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла.

Вищевикладена позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), та із правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 10 грудня 2024 у справі № 299/8679/23 (провадження № № 61-14033св24).

Щодо позовних вимог позивача в частині позбавлення батьківських прав.

Окрім позовних вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, позивачем заявляються вимоги щодо позбавлення відповідачки батьківських прав. Дана позовні вимога обґрунтована тим, що відповідачка вже понад два роки як виїхала за межі України, не виконує належним чином свої батьківські обов`язки, не цікавиться життям та здоров`ям дітей, самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей.

Згідно з висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 від 01.10.2024 року, комісія прийшла до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 .

Нормативно-правове обґрунтування.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнств і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Висновки суду.

Як комісії з питань захисту дітей, так і суду не надано жодних доказів винної поведінки матері дітей ОСОБА_3 та свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, тобто суду не надано жодних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дітей, або вчиняла насильство по відношенню до неї.

Позбавлення відповідачки ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідності застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд приймає до уваги той факт, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Вищевикладена позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21 (провадження № 61-10098св23).

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача в частині розірвання шлюбу, у задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Що стосується питання розподілу судових витрат суд вирішив, що так як позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених вимог згідно зі ст. 141 ЦПК України, України а саме: з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору за задоволену позовну вимогу про розірвання шлюбу в сумі 1 211,20 грн.

Інші судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 21, 24, 110, 112, 113, 114 СК України, ст. 81, 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини з батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дітей батьком без участі матері задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_14 , зареєстрований 30 квітня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 95 розірвати.

Шлюб вважати розірваним після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір 1 211,20 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повне найменування (ім`я) сторін:

Позивач ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Відповідач ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_5 ), зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Повний текст судового рішення складено 25.09.2025.

Суддя Юлія ШЕВЧУК