Провадження №22-ц/812/1342/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 вересня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №473/1487/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана її представником адвокатом Лукіянчиним Ігорем Петровичем, на рішення, яке постановив Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Лузан Людмили Вікторівни у приміщенні цього суду 23 травня 2025 року, дата складання повного тексту не зазначена, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» (далі ТОВ «Факторинг Партнерс») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 21 жовтня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою був укладений договір про споживчий кредит №3570618, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» зобов`язалося надати та надало відповідачці кредит у розмірі 15000 грн зі строком користування протягом 30 днів (з можливістю пролонгації/автопролонгації вказаного строку), а відповідачка зобов`язалася вчасно повернути кредит (до 20 листопада 2021 року), сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1,25 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом, а в разі автопролонгації строку кредитування 5 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом, а також сплатити одноразову комісію за надання кредиту в розмірі 11 % від суми кредиту (в разі пролонгації строку кредитування: на 3 дні комісію за обслуговування кредиту в розмірі 3% від розміру поточного залишку кредиту; на 7 днів у розмірі 5% від розміру поточного залишку кредиту; на 15 днів у розмірі 10% від розміру поточного залишку кредиту). 26 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу №26-07/2024, за яким первісний кредитор відступив позивачу за плату право грошової вимоги до відповідачки за зобов`язаннями, що виникли з договору №3570618 від 21 жовтня 2021 року. Відповідачка свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконала, в зв`язку з чим виникла заборгованість за договором у розмірі 40562 грн 46 коп., в тому числі заборгованість за кредитом у розмірі 12068 грн, заборгованість за процентами в розмірі 26844 грн 46 коп., заборгованість за комісією в розмірі 1650 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь вищевказану заборгованість, а також сплачений судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп. та 130000 грн понесених витрат на правову допомогу.

Сторони в судове засідання суду першої інстанції не з`явилися.

Представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_1 надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в задоволенні позовних вимог просила відмовити, зокрема з огляду на неправомірне нарахування процентів поза межами кредитного договору, а також про сплив позовної давності.

Рішенням Вознесенського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2025 р. позовні вимоги ТОВ «Факторинг Партнерс» задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» заборгованість за договором про споживчий кредит №3570618 від 21 жовтня 2021 р. в розмірі 40562 грн 46 коп., у тому числі заборгованість за кредитом у розмірі 12068 грн, заборгованість за процентами в розмірі 26844 грн 46 коп., заборгованість за комісією в розмірі 1650 грн., а також судові витрати в розмірі 4422,40 грн.

Рішення суд умотивував тим, що вказана заборгованість щодо кредиту, процентів, комісії за надання кредиту повністю узгоджується з умовами договору (в тому числі узгодженими сторонами розміром процентної ставки та строком кредитування), зокрема: проценти, нараховані за п.1.5.2 кредитного договору за період первісного кредитування з урахуванням періоду пролонгації строку кредитування за ініціативою відповідачки, відповідно до п.п.2.3.1.1 договору за ставкою 1,25% від суми кредиту за кожен день користування кредитом; проценти нараховані за п.1.6 договору за період продовження позичальницею користування кредитом після закінчення пролонгованого за її бажанням строку кредитування за ставкою 5% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (за період з 22 грудня 2021 року по 17 січня 2022 року) в подальшому процента ставка була зменшена за ініціативою кредитодавця (суд розглядає справу в межах заявлених вимог); комісія нарахована на підставі п. 1.5.1 договору, який передбачає сплату комісії за видачу кредиту у розмірі 11 % від розміру кредиту. Відповідачкою розрахунок заборгованості за кредитним договором не спростовано та не надано доказів його неправильності або альтернативного розрахунку, тому суд дійшов висновку про стягнення вказаної заборгованості в повному обсязі.

Що стосується посилання відповідачки щодо спливу позовної давності, останнє суд не прийняв до уваги, оскільки відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Щодо витрат на правничу допомогу суд зазначив, що розмір вказаних позивачем витрат є завищеним, оскільки справа належить до категорії незначної складності, її розгляд відбувався в порядку спрощеного позовного провадження, судова практика у цій категорії справ є усталеною, в зв`язку з чим при підготовці позовної заяви у адвоката була відсутня необхідність досліджувати додаткові норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, витрачати значний час на складання позовної заяви.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Лукіянчин І.П. вказує, що рішення суду є необґрунтованим в частині визначення суми, яка підлягала стягненню, оскільки судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, й просить його змінити в частині стягнення заборгованості, а саме - стягнути з відповідачки заборгованість за тілом кредиту у розмірі 12068 грн, та заборгованість за комісією в розмірі 1650 грн, в іншій частині позову - відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд в своєму рішенні фактично не врахував обов`язки сторін щодо доказування обставин, яким обґрунтовується позов. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в постановах від 18 березня 2020 р. в справі № 129/1033/13-ц, від 16 листопада 2021 р. в справі № 904/2104/19 наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. На думку представника відповідачки, суд всупереч наявним протиріччям в доказах прийняв сторону позивача. Так, основним доказом суми, яка підлягає стягненню, позивачем зазначається і надається розрахунок заборгованості, який прийняв суд. Однак, як зазначає заявник, розрахунок не відповідає умовам кредитного договору, оскільки проведений з врахуванням пункту, який відсутній в самому кредитному договорі 1.5.3. Такого пункту в договорі немає, а є лише 1.5.2, яким визначено проценти за користуванням кредиту в розмірі 1,25 відсотка за кожен день користування кредитом. Таким чином, розмір відсотків за користування кредитом позивачем не відповідає кредитному договору та, відповідно, не може бути врахований судом при стягненні суми заборгованості.

Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України розглянута апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Щодо меж апеляційного перегляду справи.

Відповідачка в апеляційній скарзі оспорює рішення суду лише в частині нарахування процентів з користування кредитними коштами, тому в іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, від 21 жовтня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено в електронній формі договір про споживчий кредит №3570618, за яким Товариство надало відповідачці у тимчасове платне користування грошові кошти в розмірі 15000,00 грн. строком на 30 днів зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом та стандартної процентної ставки за користування кредитом - 5,0 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, а також в разі автопролонгації строку кредитування 5 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом, за умови сплати одноразової комісії за надання кредиту в розмірі 11 % від суми кредиту (в разі пролонгації строку кредитування: на 3 дні - комісію за обслуговування кредиту в розмірі 3% від розміру поточного залишку кредиту; на 7 днів - у розмірі 5% від розміру поточного залишку кредиту; на 15 днів - у розмірі 10% від розміру поточного залишку кредиту).

Вказаний договір підписано відповідачкою одноразовим ідентифікатором (а.с 6-10).

Пунктом 2.3.1.2. укладеного між сторонами договору передбачено, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування. Таке збільшення строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування але загалом не може перевищувати 60 днів. При цьому, якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховується за стандартною ставкою, наведеною у п.1.6. договору, яка складає 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

ТОВ «Мілоан» виконало зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачці грошові кошти, про що свідчить довідка ТОВ «ФК «Елаєнс» від 08 листопада 2021 року (а.с. 12), перерахування грошових коштів, обумовлених укладеним відповідачкою договором такою підтверджено наданими на виконання ухвали суду першої інстанції Акціонерним товариством «Універсал Банк» випискою про рух коштів, який був відкритий на ім`я ОСОБА_1 , зокрема для обслуговування банківської картки № НОМЕР_1 (а.с. 60-61).

Звертаючись з позовом, ТОВ «Факторинг Партнерс» як новий кредитор, до якого перейшли права вимоги за укладеним з ОСОБА_1 кредитним договором від 21 жовтня 2021 року, просило про стягнення з позичальниці суми неповернутої заборгованості в сумі 40562 грн 46 коп., в тому числі заборгованість за кредитом у розмірі 12068 грн, заборгованість за процентами в розмірі 26844 грн 46 коп., заборгованість за комісією в розмірі 1650 грн. (а.с. 13-14, 15).

Відповідачка в суді першої інстанції заперечувала проти позову через сплив строку давності та незгоду із розрахунком заборгованості за процентами, натомість факт укладання договору споживчого кредиту 21 жовтня 2021 року, а також отримання за ним у розпорядження грошових коштів не спростовувала.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вважав позовні вимоги доведеними в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком та відхиляє аргументи апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).

В силу частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що договір про споживчий кредит № 3570618 було укладено 21 жовтня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою ОСОБА_1 в електронній формі.

Тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 11 цього ж суду передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, а саме, що кредитний договір 21 жовтня 2021 року укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» і таке не заперечується відповідачем, а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а також наявності достатніх доказів, що грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), який належить відповідачу, апеляційний суд вважає доведеним факт його укладання. Такого висновку дійшов і суд першої інстанції.

Таке ґрунтується на правових висновках, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22).

Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Крім того, статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним Договором або законом.

Згідно наявних у справі доказів 26 липня 2024 року було укладено договір №26-07/2024, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» право вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі - до відповідачки за зобов`язаннями, що виникли з договору №3570618 від 21 жовтня 2021 року. (а.с. 16-29).

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Враховуючи наведені положення закону та зміст долучених позивачем договорів факторингу, реєстрів боржників, колегія суддів приходить до переконання, що позивач належними та допустимими доказами довів, що набув право вимоги до відповідачки за договором №3570618 від 21 жовтня 2021 року.

За такого позивач як кредитор у зобов`язанні має право на задоволення вимог до боржника ОСОБА_1 .

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до підпункту 3.3.2 договору про споживчий кредит від 21 жовтня 2021 року позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі, передбачені цим договором, у порядку, строки та терміни, передбачені пунктами 1.1-1.6 та пунктом 2.4 цього договору.

Позичальниця ОСОБА_1 свої зобов`язання виконувала не в повному обсязі, в зв`язку з чим виникла заборгованість.

Згідно долучених позивачем до справи розрахунку заборгованості (а.с. 15), відомостей про нарахування (а.с. 13-14), загальний розмір заборгованості складає 40562 грн 46 коп., в тому числі заборгованість за кредитом у розмірі 12068 грн, заборгованість за процентами в розмірі 26844 грн 46 коп., заборгованість за комісією в розмірі 1650 грн.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).

Аналіз наведених розрахунків заборгованості свідчить про те, що проценти за користування кредитними коштами нараховані за період з 22 жовтня 2021 року по 16 лютого 2022 року, тобто за 119 днів, що відповідає умовам договору № 3570618 від 21 жовтня 2021 року (пункти 1.5, 1.6, 2.3.1.1) щодо порядку нарахування процентів та пролонгації строку кредитування (продовження строку кредитування) з урахуванням пролонгації періоду користування кредитними коштами.

Відповідачка розмір заборгованості за кредитним договором не спростувала.

Так, доводи апеляційної скарги щодо заперечення нарахування процентів за користування кредитом є безпідставними. Їх зміст зводиться до зазначення позивачем неіснуючого пункту кредитного договору 1.5.3, тоді як такого пункту в договорі немає, а є лише пункт 1.5.2, яким визначено проценти за користуванням кредиту в розмірі 1,25 відсотка за кожен день користування кредитом.

Між тим, з урахуванням дій відповідачки з пролонгації строку користування кредитом проценти їй були розраховані у повній відповідності з положеннями пунктів 1.5, 1.6, 2.3.1.1 кредитного договору. Помилкове зазначене номеру пункту кредитного договору, на підставі якого розраховано проценти, не виключає право кредитодавця та його правонаступника на такий розрахунок і стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що належними та допустимими доказами у справі підтверджені факти укладання між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 21 жовтня 2021 року договору про споживчий кредит №3570618 року у передбаченій законом формі, виконання кредитором умов договору щодо надання позичальнику кредитних коштів та невиконання позичальником в повному обсязі зобов`язань з повернення цих коштів разом із нарахованими відповідно до умов договору процентами за користування кредитними коштами та комісією, а також перехід прав вимоги за цим договором до ТОВ «Факторинг Партнерс», що є підставою для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на користь позивача у зазначеному в позовній заяві розміру.

За такого рішення, ухвалене судом першої інстанції, в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги та приходить до висновку, що в силу положень статті 375 ЦПК України не має підстав для скасування цього рішення у вказаній частині.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду залишено без змін, розподіл судових витрат, які покладаються у цій справі на відповідачку, не проводиться.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана її представником адвокатом Лукіянчиним Ігорем Петровичем, залишити без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повна постанова складена 23 вересня 20025