ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5541/25 Справа № 264/2448/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Кашицька С. А. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувала тим, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах із відповідачем, від яких народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На момент звернення із позовом шлюбні відносини між сторонами припинені. Відповідач належної матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, що ставить позивачку у скрутне матеріальне становище.

Враховуючи наведене ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу (заробітку) щомісяця.

Заочним рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 квітня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу (заробітку) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, починаючи утримання з 13.03.2013 року.

У вересні 2024 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Іллічівського районного суду м.Маріполя від 03.04.2014 року у цивільній справі №264/2448/14-ц.

У відповідності до ч.7 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та згідно розпорядження Голови Верховного Суду №1/0/9-22 від 06.03.2022 року територіальну підсудність судових справ Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області була змінена та визначена за Кіровським районним судом м.Дніпропетровська.

Враховуючи, що справа №264/2448/14-ц з Іллічівського районного суду м.Маріуполя до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська не передавалась, а м.Маріуполь є тимчасово окупованою територією, ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2024 року було ініційовано питання про відновлення втраченого судового провадження в цивільній справі №264/2448/14-ц.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2025 року відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі №264/2448/14-ц, зокрема і в частині повного тексту заочного рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 03 квітня 2014 року.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2025 року заяву представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 03.04.2014 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції від 03.04.2014 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, неналежне дослідження обставин справи.

Зазначає, що він не повідомлявся про розгляд справи, а тому вона була розглянута за відсутності відповідача через що він був не в змозі подати докази на підтвердження матеріального стану, який унеможливлював стягнення з нього аліментів у розмірі 1/3 частини доходів. Зокрема звертав увагу, що його матеріальне становище як внутрішньо переміщеної особи є незадовільним у зв`язку із війною, він має проблеми зі здоров`ям, не володіє жодним нерухомими майном, а також на його утриманні перебуває матір, яка є пенсіонеркою та не здатна забезпечити себе фінансово в силу свого віку. При цьому зазначав, що він не відмовляється від обов`язку утримання дітей та вразі покращення матеріального становища та наявності достеменних відомостей про те, що діти проживають разом із матір`ю і вона витрачає аліментні платежі в їх інтересах, буде готовий забезпечувати своїх синів достойним утриманням. Підсумовуючи наведене зазначав, що враховуючи матеріальне становище на даний час готовий сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх синів у розмірі 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно, до того часу поки йому не стане відомо місце перебування позивачки та дітей.

Позивачка не скористалась своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною в силу положень ч.6 ст. 19 ЦПК України та розглядається в спрощеному порядку, а ціна позову складає менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, виходячи із того, що ціна позову визначена сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців (стаття 176 ч.1п.3 ЦПК України), розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач визнає позовні вимоги, а розмір заявлених аліментів буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей.

Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Положеннями ст.180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно статті 141 СК України мати,батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5статті 157 цього Кодексу .

В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач мешкає окремо від дітей.

Відповідач в апеляційній скарзі наголошував на тому, що його належним чином не було повідомлено про розгляд справи у зв`язку із чим він був позбавлений можливості надати свої заперечення проти заявлених позовних вимог та відповідні докази скрутного матеріального становища, який зумовлений війною, станом здоров`я та перебуванням на його утриманні матері.

Однак, слід звернути увагу, що ці документи, зокрема витяг із державного реєстру речових прав на нерухоме майно та консультаційний висновок кардіолога були сформовані у 2024 році та не підтверджують наявність зазначених фактів у момент ухвалення оскаржуваного рішення. Крім того ці обставини разом із перебуванням на утриманні матері можуть бути підставою для позову про зменшення розміру аліментів, стягнутих рішенням від 03.04.2014 року, а не для його перегляду в апеляційному порядку.

Також, заперечуючи проти розміру стягнутих з нього аліментів, ОСОБА_1 не надав суду доказів на підтвердження розміру свого доходу, який би унеможливлював виплати аліментів у розмірі, встановленому судом у 2014 році.

Надані відповідачем довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, підтверджують реєстрацію позивача, відповідача та їх дітей 05.04.2022 року в м. Хмельницькому, тобто також після ухвалення оскаржуваного рішення. Крім того матеріали справи містять відомості про те, що ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів у 2024 році з метою встановлення місця перебування його дітей, на що йому листом ГУ Національної поліції в Хмельницькій області від 03.05.2024 року було повідомлено про неможливість встановлення місце знаходження ОСОБА_2 та малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Нових доказів, які не були предметом дослідження суду першої інстанції при ухваленні рішення про стягнення аліментів на утримання дітей представником відповідача також не надавалось.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції з урахуванням вимог закону та дотримуючись балансу між інтересами дітей та можливістю відповідача сплачувати аліменти, прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення таких аліментів у розмірі 1/3 частини з усіх доходів щомісяця , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Відповідач не надав доказів того, що станом на момент розгляду справи у 2014 році його матеріальний стан унеможливлював сплату визначеного судом такого розміру аліментів.

Крім того, слід звернути увагу, що відповідно до відновленого тексту оскаржуваного заочного рішення відповідач підтримував позовні вимоги та просив їх задовольнити. Також у заочному рішенні зазначено, що відповідач був повідомлений про розгляд справи, а тому підстав для обов`язкового скасування правильного по суті рішення у розумінні положень ч.3 ст. 376 ЦПК України не має.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову з урахуванням положень п.3 ч.1 ст. 176 ЦПК України складає менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 квітня 2014 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: