Номер провадження: 22-ц/813/6186/25
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого: Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління Національної поліції в Одеській області,

третя особа - Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 травня 2025 року у складі судді Гниличенко М.В.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа - Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), у якому просив суд стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на його користь безпідставно набуті кошти у розмірі 21 400 грн. та судовий збір сплачений при поданні позову у розмірі 1 211,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 став переможцем електронних торгів щодо реалізації транспортного засобу Geely CK, 2011 року випуску, колір: чорний, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 .

27.10.2023 позивач звернувся із письмовою заявою до Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з метою отримання вимоги державного виконавця для вилучення придбаного транспортного засобу, відповідно до Порядку тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання, затвердженого Постановою КМУ від 17 грудня 2008 року № 1102.

01.11.2023 на звернення позивача, в.о. начальника Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельничуком Р.В. надано вимогу державного виконавця щодо видачі позивачу тимчасово затриманого транспортного засобу, належного на праві власності боржнику ОСОБА_2 , а саме: транспортний засіб Geely, 2011 року випуску, колір: чорний, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 .

Позивачем зазначено, що прибувши на спеціалізований майданчик тимчасового затримання автомобілів і мототранспорту за адресою: 65085, м. Одеса, вул. 1 Станційна, 27а, позивачу було повідомлено, що у зв`язку із не вирішеністю питання щодо включення Державною виконавчою службою послуг зберігання арештованого майна на спеціальному майданчику у витрати виконавчого провадження, видача зазначеного транспортного засобу є неможливою.

При цьому, позивачу було запропоновано самостійно сплатити вартість послуг із транспортування та зберігання реалізованого майна, та було виписано квитанції на оплату послуг зі зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику (стоянці) за першу-сьому добу в сумі 840 гривень, а також за зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику (стоянці) за кожну наступну добу, починаючи з восьмої доби в сумі 20560 гривень.

Згідно фіскального чеку № 592807 від 02.11.2023 позивачем ОСОБА_1 особисто сплачено ГУПН в Одеській області вартість послуг за зберігання транспортного засобу, на загальну суму 21400 грн., після чого, вказаний автомобіль було видано позивачу.

Станом на 15.10.2024 Суворовським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) витрати з транспортування і зберігання транспортного засобу «Geely CK», 2011 року випуску, колір: чорний, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , зберігачеві ГУПН в Одеській області, після вилучення транспортного засобу із спеціального майданчика, не компенсовано.

Позиція відповідача та третьої особи в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву, Головне управління Національної поліції в Одеській області просило суд відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки в позивача був відсутній обов`язок стосовно сплати коштів відповідачу за зберігання його майна.

Третя особа - Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Одеса) надала до суду пояснення щодо обставин справи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 19 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Рішення суду мотивоване тим, що грошові кошти за зберігання транспортного засобу позивачем сплачені не за власним бажанням, та не мали характеру добровільності, оскільки умовою видачі транспортного засобу, незважаючи на законну вимогу державного виконавця про видачу транспортного засобу, яка є підставою для безоплатного вилучення придбаного позивачем автомобіля, було проведення розрахунку за зберігання транспортного засобу та надання відповідних квитанцій, тому після здійснення позивачем оплати на загальну суму 21400 грн., останньому було видано придбаний ним автомобіль. На підставі викладеного, суд вважав позовні вимоги доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, Головне управління Національної поліції в Одеській області подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 травня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції помилково застосовано до даних спірних правовідносин норми ст.1212 ЦК України. Позивач чітко знав процедуру компенсації витрат органам поліції за зберігання майна на спеціальному майданчику в рамках виконавчого провадження, що підтверджується його заявою від 27.10.2023 на ім`я третьої особи.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про нібито факт перешкоджання з боку відповідача щодо отримання майна позивача. Відсутні будь які факти звернення з боку позивача зі скаргами, заявами на дії працівників відповідача щодо перешкоджання у видачі майна та невиконання законної вимоги державного виконавця.

Доводи скарги також мотивовані тим, що дана справа не є справою щодо визнання дій державного органу протиправними, отже ГУНП в Одеській області не має доводити свою невинуватість, навпаки ОСОБА_1 має довести ті обставини, на які він посилається. Позивач чітко знав та усвідомлював, що обов?язку сплачувати кошти за зберігання майна він не має, діяв виключно добровільно та на власний розсуд, ставлячи на меті можливо «прискорити» отримання свого авто, жодних доказів того, що на нього було здійснено тиск працівниками поліції та він сплатив ці кошти під тиском, останнім надано не було. Сплачуючи кошти, позивач вірогідно мав на меті отримати впевненість в тому, що він безперешкодно отримає своє майно та хотів гарантувати собі такий стан, рахуючи, що таким чином сторони вступили в певні договірні відносини (без укладання письмової угоди), хоча жодних доказів того, що при відсутності сплати коштів йому було здійснено перешкоди в отриманні майна за вимогою державного виконавця, останнім не надано не було.

Судом хибно застосовано висновки постанови від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц в контексті наявної постанови Верховного Суду від 17.04.2024 у справі №127/12240/22, у якій вказано, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Позиція позивача та третьої особи в суді апеляційної інстанції

У відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на її необґрунтованість, ОСОБА_1 просить суд апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській областізалишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 травня 2025 року без змін, оскільки апелянт безпідставно стверджує про його обізнаність щодо порядку отримання транспортного засобу, водночас умисно замовчую факт грубого порушення цього порядку з боку представника відповідача. Такі дії не лише суперечать встановленому законом механізму передачі майна, але й прямо порушують його права як добросовісного набувача.

У заяві про надання додаткових пояснень щодо відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, Головне управління Національної поліції в Одеській області просить суд їх прийняти до уваги та задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі.

Третя особа - Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Одеса) надала до суду пояснення щодо обставин справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без виклику учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 368, ч.1 369 ЦПК України).

3. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Встановлено, що згідно Акту про проведені електронні торги з реалізації арештованого рухомого майна при примусовому виконані виконавчого провадження № 62881963, що знаходилося в провадженні Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), від 23.10.2023, позивачем придбано автомобіль Geely CK, 2011 року випуску, колір: чорний, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 .

27.10.2023 позивач звернувся із письмовою заявою до Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з метою отримання вимоги державного виконавця для вилучення придбаного транспортного засобу, відповідно до Порядку тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання, затвердженого Постановою КМУ від 17 грудня 2008 року № 1102.

01.11.2023 на звернення позивача, в.о. начальника Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельничуком Р.В. надано вимогу державного виконавця щодо видачі позивачу тимчасово затриманого транспортного засобу, належного на праві власності боржнику ОСОБА_2 , а саме: транспортний засіб Geely CK, 2011 року випуску, колір: чорний, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 .

У позові зазначено, що прибувши на спеціалізований майданчик тимчасового затримання автомобілів і мототранспорту за адресою: 65085, м. Одеса, вул. 1 Станційна, 27а, позивачу було повідомлено, що у зв`язку із не вирішеністю питання щодо включення Державною виконавчою службою послуг зберігання арештованого майна на спеціальному майданчику у витрати виконавчого провадження, видача зазначеного транспортного засобу є неможливою.

При цьому, позивачу було запропоновано самостійно сплатити вартість послуг із транспортування та зберігання реалізованого майна, та було виписано квитанції на оплату послуг зі зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику (стоянці) за першу-сьому добу в сумі 840 гривень, а також за зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику (стоянці) за кожну наступну добу, починаючи з восьмої доби в сумі 20560 гривень.

Згідно фіскального чеку № 592807 від 02.11.2023 позивачем ОСОБА_1 особисто сплачено ГУПН в Одеській області () вартість послуг за зберігання транспортного засобу, на загальну суму 21400 грн. Після чого, вказаний автомобіль було видано позивачу.

Станом на 15.10.2024 Суворовським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) витрати з транспортування і зберігання транспортного засобу Geely CK, 2011 року випуску, колір: чорний, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , зберігачеві ГУПН в Одеській області, після вилучення транспортного засобу із спеціального майданчика, не компенсовано.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У ч.3 ст.1212 ЦК України закріплений перелік правовідносин, до яких безпосередньо застосовуються положення глави 83 ЦК України: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3)повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4)відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Цей перелік не є вичерпним, і як свідчить аналіз судової практики, питання можливості застосування положень глави 83 ЦК до конкретних правовідносин вирішується судами в залежності від підстав виникнення і розвитку правовідносин у конкретній справі.

За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів.

Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція).

Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 вказано, що «відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто, зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

За змістом частини першої статті 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначив, що сплачені ним грошові кошти у розмірі 21400 грн. за вартість послуг із транспортування та зберігання реалізованого майна підлягають поверненню відповідачем на підставі ст.1212 ЦК України, як безпідставно набуті.

Натомість звертаючись до суду із вказаною апеляційною скаргою, відповідач категорично не погоджується із вказаними твердженнями позивача та висновком суду про наявність підстав для задоволення позову на підставі ст.1212 ЦК України.

Так, апеляційним розглядом справи встановлено, що 27.10.2023 позивач ОСОБА_1 звернувся до В.о. начальника Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), у якій просив видати йому вимогу державного виконавця, для вилучення транспортного засобу. У вказаній заяві ОСОБА_1 посилався на Порядок тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання (надалі - Порядок тимчасового затримання), затвердженого постановою КМУ від 17 грудня 2008 р. №1102. (а.с.17).

Пунктом 12 Порядку тимчасового затримання визначено, що повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, що зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, здійснюється за зверненням відповідальної особи, зазначеної в частині першій статті 14-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, особи, яка ввезла транспортний засіб на територію України, або особи, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення правопорушення. Умовами повернення зазначеним особам транспортного засобу є оплата вартості послуги з транспортування та/або зберігання транспортного засобу, а в разі винесення постанови про накладення стягнення у вигляді штрафу - його сплата. Вилучення тимчасово затриманого транспортного засобу боржника із спеціального майданчика чи стоянки здійснюється державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі вимоги.

Пунктом 13 вищевказаного Порядку тимчасового затримання також передбачено, що за транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці справляється плата у встановленому спільним наказом МВС та Мінекономрозвитку розмірі за погодженням з Мінфіном. Витрати з транспортування і зберігання транспортного засобу боржника на спеціальному майданчику чи стоянці компенсуються органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем після вилучення транспортного засобу із спеціального майданчика чи стоянки за рахунок коштів виконавчого провадження у порядку, встановленому спільним наказом МВС та Мін`юсту.

Також судом встановлено, що 01.11.2023 позивач отримав вимогу державного виконавця №128867/1 щодо видачі позивачу тимчасово затриманого транспортного засобу, Geely, 2011 року випуску, колір: чорний, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , у якій з посиланням на п.п. 12-13 зазначеного вище Порядку було зазначено, що витрати з транспортування і зберігання транспортного засобу боржника на спеціальному майданчику чи стоянці компенсуються органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем після вилучення транспортного засобу із спеціального майданчика чи стоянки за рахунок коштів виконавчого провадження у порядку, встановленому спільним наказом МВС та Мін`юсту (а.с. 18-19).

Отже, в вимозі чітко визначено процедуру, як саме органи поліції можуть отримати кошти за зберігання майна, а саме: шляхом складання кошторису органами поліції та надсилання його до органів ДВС та на підставі укладеного договору.

З наведеного вбачається, що позивач знав процедуру компенсації витрат органам поліції за зберігання майна на спеціальному майданчику в рамках виконавчого провадження та відсутності в нього обов`язку зі сплати коштів на рахунок відповідача. Письмові договори між сторонами не укладалися. Жодних доказів того, що при відсутності сплати коштів позивачу було здійснено перешкоди в отриманні майна за вимогою державного виконавця позивачем не надано та матеріали справи не містять. Позивач добровільно, без жодного примусу та впливу здійснив дві операції з оплати коштів за зберігання автомобіля на майданчику відповідача.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що грошові кошти в розмірі 21400 грн, які належали позивачу, набуті відповідачем без достатньої правової підстави, а відтак наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Суд не звернув уваги, що Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року (справа № 127/12240/22), від 11 січня 2023 року (справа № 548/741/21) та від 4 серпня 2021 року (справа № 185/446/18) наголошував, що безпідставно набуті кошти не підлягають поверненню, якщо особа знала про відсутність зобов`язання для їх сплати, але добровільно здійснила платіж, а подальша вимога повернення є суперечливою та недобросовісною.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 сплатив відповідачу кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплатив кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській областібезпідставно набутих грошових коштів, з підстав ст.1212 ЦК України.

Таким чином, відповідно до приписів п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Головного управління Національної поліції в Одеській області є доведеною, а тому вона підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат

Відповідно до ст. 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.07.2025 відповідачу Головному управлінню Національної поліції в Одеській області було відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду.

Враховуючи вищенаведене та у зв`язку із розглядом справи апеляційним судом, а саме задоволенням апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Одеській області ухвалення нового рішення у справі про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , відповідно з позивача підлягає стягненню на користь держави відстрочений судовий збір в розмірі 1453,44 грн. за апеляційний розгляд справи.

Дата ухвалення рішення, порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст.374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 травня 2025 року скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа - Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Одеса) про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1453,44 гривень за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: