КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» про захист прав споживача, розірвання договору, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Масехи Б.О. звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - ПрАТ «ХК «Київміськбуд»), у якому просила:

- розірвати договір купівлі-продажу майнових прав № 26057/РН-Г від 08 вересня 2021 року, укладений між сторонами;

- стягнути з ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на її користь грошові кошти в сумі 291 073,57 грн, з яких: 288 000,00 грн сплачені на виконання договору купівлі-продажу майнових прав № 26057/РН-Г від 08 вересня 2021 року; 1 728,00 грн - інфляційні втрати; 1 345,57 грн - 3 % річних;

- стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн;

- стягнути з відповідача на її користь понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 3 410,74 грн та на правову допомогу у розмірі 48 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08 вересня 2021 року між ОСОБА_1 як покупцем та ПрАТ «ХК «Київміськбуд» як продавцем укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 26057/РН-Г, який стосується придбання позивачкою майнових прав на машиномісце № НОМЕР_1 паркінгу житлових будинків АДРЕСА_1 .

Сторонами було погоджено крайній строк прийняття об`єкта будівництва до експлуатації - 30 листопада 2023 року.

Відповідно до пункту 3.1 договору купівлі-продажу майнових прав на дату підписання вказаного договору вартість об`єкта складає 480 000,00 грн, в тому числі ПДВ 80 000,00 грн.

Згідно пункту 3.2 договору покупець зобов`язується здійснити перший платіж у розмірі 240 000,00 грн, що складає 50 % вартості майнових прав, протягом 4 банківських днів після підписання цього договору, у строк по 14 вересня 2021 року. Наступні платежі покупець здійснює за наведеним графіком.

На виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав ОСОБА_1 було сплачено на користь ПрАТ «ХК «Київміськбуд» грошові кошти в сумі 288 000,00 грн.

Проте, в ході виконання договору позивачці стало відомо, що відповідач не виконуватиме своїх зобов`язань у строк, який визначено умовами договору купівлі-продажу майнових прав, оскільки 28 березня 2023 року на офіційному веб-сайті ПрАТ «ХК «Київміськбуд» було оприлюднено оголошення, з якого вбачалось, що відповідачем вже тривалий час зупинено діяльність з будівництва на більшості об`єктах в м. Києві. Крім того, із джерел, наявних у відкритому доступі в мережі інтернет, можна було прослідкувати, що термін завершення будівництва відкладено до грудня 2025 року, що свідчить про значне порушення погодженого сторонами строку будівництва.

Відтак, 30 квітня 2024 року позивачка звернулась до відповідача з листом з вимогою про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав і повернення сплачених грошових коштів. До вказаного листа позивачкою було також додано проект додаткової угоди про розірвання договору № 26057/РН-Г від 08 вересня 2021 року.

Зазначений лист отримано ПрАТ «ХК «Київміськбуд» 02 травня 2024 року та присвоєно йому вх. № 290/0/3-24. Разом з тим, на вказаний лист протягом 30-денного строку відповідач відповіді не надав.

У зв`язку з наведеним, 04 червня 2024 року адвокатом Масехою Б.Ю., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , було направлено на адресу ПрАТ «ХК «Київміськбуд» адвокатський запит щодо порушених в листі питань.

Листом за вих. № 1548/0/2-24 від 13 червня 2024 року відповідачем було повідомлено адвоката, що з урахуванням положення Статуту компанії, прийняття рішення про укладення правочинів належить до компетенції виконавчого органу - Правління, однак на даний час Правлінням компанії рішення щодо розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 26057/РН-Г від 08 вересня 2021 року не прийнято.

Враховуючи вищевикладене та з огляду на протиправну бездіяльність відповідача, позивачка вимушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права шляхом розірвання договору в судовому порядку, стягнення з відповідача грошових коштів та моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Розірвано договір купівлі-продажу майнових прав № 26057/РН-Г від 08 вересня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ПрАТ «ХК «Київміськбуд».

Стягнуто з ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 288 000,00 грн, сплачені на виконання договору купівлі-продажу майнових прав № 26057/РН-Г від 08 вересня 2021 року, моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн та судовий збір у розмірі 3 410,74 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем допущено істотні порушення умов договору, внаслідок чого позивачка значною мірою була позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні правочину, тому наявні підстави для задоволення її вимог про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення з відповідача коштів у розмірі 288 000,00 грн, які були сплачені нею за вказаним договором, а також 10 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої душевними стражданнями позивачки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, районний суд зазначив, що стягнення попередньої оплати за договором не є наслідком порушення грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за невиконані роботи. За своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов`язання.

24 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Масеха Б.О. подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу у розмірі 83 250,00 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року заяву представника позивачки про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 48 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що стороною позивачки надано суду письмові докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, зокрема: копію договору про надання правової допомоги № 25/04/2024 від 25 квітня 2024 року; додаткову угоду № 2 до вказаного договору; копію акта виконаних робіт № 1 з детальним описом робіт (наданих послуг), відповідно до якого загальна вартість робіт складає 48 000,00 грн; копію акта виконаних робіт № 2 з детальним описом робіт (наданих послуг), відповідно до якого загальна вартість робіт складає 35 250,00 грн.

Дослідивши зазначені докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений представником позивачки розмір витрат на правничу допомогу хоча і є документально обґрунтованим, однак не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат та становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат, у зв`язку з чим стягнув з відповідача на користь позивачки 48 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, ПрАТ «ХК «Київміськбуд» через підсистему «Електронний суд» звернулося до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами.

Апеляційна скарга на основне рішення обґрунтована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки умовам договору купівлі-продажу майнових прав № 26057/РН-Г, якими не передбачено право позивачки на односторонню відмову від договору. Відповідно має бути взаємна згода сторін правочину, що свідчить про пряме порушення умов договору, а також про невірний спосіб захисту своїх прав.

Укладаючи договір, позивачка усвідомлювала свої дії і розуміла зміст договору, погодивши його умови, якими чітко передбачено, що у випадку розірвання договору до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію покупець має право відмовитись від остаточної сплати вартості майнових прав на об`єкт шляхом розірвання цього договору, про що укладається відповідна угода, та у строк 90 (дев`яносто) календарних днів отримати кошти, що були сплачені за цим договором, з вирахуванням 5 % від внесеної суми на користь компанії у якості штрафу (пункт 2.4.1 договору), а одностороння зміна чи відмова від виконання умов договору не передбачена самими умовами договору.

Проте суд першої інстанції не звернув увагу на умови даного пункту договору.

Також відповідач послався на судову практику у подібній справі, а саме на постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року у справі № 757/38202/23.

Оскаржуючи рішення суду в частині часткового задоволених вимог про відшкодування моральної шкоди, відповідач зазначає, що у статті 611 ЦК України законодавець вказує на два випадки компенсації моральної шкоди і вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства.

Таким чином, вимога позивачки щодо компенсації моральної шкоди є безпідставною, оскільки ні договором купівлі-продажу майнових прав, ні законом таке відшкодування не передбачено, натомість суд не надав належної оцінки цій обставині та позовній вимозі позивачки.

Апеляційна скарга відповідача на додаткове рішення суду мотивована тим, що даний спір не є складним, не потребує багато витраченого часу, тобто заявлена позивачкою сума не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат в нинішніх умовах воєнного стану країни та складності ведення господарської діяльності підприємств, відповідно заявлена сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є завищеною.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року і додаткове рішення цього ж суду від 29 січня 2025 року та повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Масехи Б.О. просить зазначені апеляційній скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що доводи ПрАТ «ХК «Київміськбуд» є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Стверджує, що право позивачки на розірвання договору купівлі-продажу майнових прав прямо передбачене у цьому договорі і вона здійснила всі необхідні дії для розірвання договору, однак через неправомірні дії відповідача, що полягають у порушенні пункту 2.4.2 договору, була змушена був звернутися до суду.

Висновки, викладені у постанові Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року у справі № 757/38202/23, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки апеляційний суд не є судом касаційної інстанції, висновки якого повинні враховувати суди. При цьому справа, на яку посилається відповідач є нерелевантною (інші підстави позову, інший вид договору, інше нормативне регулювання тощо). В свою чергу, судова практика по дійсно релевантних правовідносинах відповідає саме позиції позивачки в цій справі.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги в частині відстуності підстав для відшкодування моральної шкоди, позивачка зазначає, що право на відшкодування моральної шкоди є абсолютним та не залежить від наявності чи відсутності відповідної норми в законі чи договорі.

Разом з цим, відповідна норма існує, а саме частина друга статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановлює для суду обов`язок при задоволенні вимог споживача також вирішити питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду позивачка зазначає, що вона надала всі необхідні докази на підтвердження своїх витрат на правничу допомогу, а суд першої інстанції інстанції оцінив їх відповідність критеріям розумності й визначив належну суму до відшкодування.

Водночас відповідач не надає будь-які контрдокази на підтвердження власної позиції та більш того, фактично прагне не зменшення розміру понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу, а повної відмови ОСОБА_1 у їх компенсації, попри те, що саме його протиправна поведінка була причиною необхідності звернення до суду.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки - адвокат Масеха Б.О. заперечував проти доводів апеляційних скарг відповідача, просив залишити їх без задоволення.

Відповідач явку своїх уповноважених представників в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка сторони відповідача відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та вбачається з матеріалів справи, що 08 вересня 2021 року між ПрАТ «ХК «Київміськбуд» (компанія) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 26057/РН-Г (а.с. 29-34).

Відповідно до пункту 1.1 цього договору компанія продає, а покупець придбає майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме машиномісце № НОМЕР_1 паркінгу житлових будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , 3, АДРЕСА_4 в об`єкті: «Будівництво комплексу житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями, об`єктами соціальної інфраструктури та з паркінгами на АДРЕСА_2 . Коригування (далі - «Об`єкт будівництва»), на умовах та в порядку, що визначені у цьому договорі.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що під майновими правами сторони розумітимуть право набути у власність закріплений за покупцем об`єкт після введення об`єкту будівництва в експлуатацію шляхом державної реєстрації такого права на підставі цього договору.

Згідно із пунктом 1.4 договору компанія зобов`язана передати покупцеві майнові права на об`єкт, а покупець прийняти їх. Передача та приймання майнових прав здійснюється сторонами за актом прийому-передачі майнових прав після отримання сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта. Покупець набуває право власності на майнові права після підписання ним акту приймання-передачі майнових прав.

Відповідно до пункту 3.1 договору купівлі-продажу майнових прав на дату підписання цього договору вартість об`єкта складає 480 000,00 грн, в тому числі ПДВ 80 000,00 грн.

Вартість об`єкта складається з базової вартості об`єкта 400 000,00 грн, помноженої на коефіцієнт поверховості (К поверховості = 1,000), комфортності (К комфортності = 1,200) та лояльності (К лояльності = 1,000) (знижка) для даного об`єкта.

Як визначено пунктом 3.2 договору, покупець зобов`язується здійснити перший платіж у розмірі 240 000,00 грн, що складає 50 % вартості майнових прав протягом 4 банківських днів після підписання цього договору, у строк по 14 вересня 2021 року. Наступні платежі покупець здійснює за наведеним у вказаному договорі графіком.

Тобто, вартість машиномісця сплачується в розстрочку згідно графіку, визначеного відповідачем для позивачки. При цьому, останній платіж згідно графіку має бути сплачений до 14 жовтня 2023 року, що відповідає запланованому терміну завершення будівництва.

ОСОБА_1 було сплачено на користь ПрАТ «ХК «Київміськбуд» грошові кошти в сумі 288 000, 00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 911310003 від 13 вересня 2021 року, № 024Е-97Р7-8449-9235 від 11 жовтня 2021 року, № 8МЕ2-НРСР-В661-62СР від 08 листопада 2021 року, № 6ЕЕЕ-Х5ТВ-Н125-268М від 09 грудня 2021 року, № АР05-5РЕМ-Р869-34Е6 від 04 січня 2022 року, № ОА29-Х46Н-Н9ВО-ВР2А від 29 січня 2022 року, а отже позивачка виконувала умови щодо сплати забезпечувальної суми у відповідності до погоджених строків, що відображені у пункті 3.2 договору купівлі-продажу майнових прав.

Відповідно до пункту 6.1 договору запланований термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва це листопад 2023 року.

30 квітня 2024 року ОСОБА_1 направила на адресу ПрАТ «ХК «Київміськбуд» повідомлення про розірвання договору (відмову від договору) та повернення коштів, а також два підписані нею примірники додаткової угоди про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 26057/РН-Г від 08 вересня 2021 року, яке було отримано відповідачем 02 травня 2024 року із присвоєнням вх. № 290/0/3-24.

Враховуючи вимоги Закону України «Про звернення громадян», строк надання відповіді відповідачем на вказане повідомлення сплив, у зв`язку з чим, 04 червня 2024 року адвокатом АО «Лезо» - Масехою Б.Ю. в інтересах ОСОБА_1 направлено на адресу ПрАТ «ХК «Київміськбуд» адвокатський запит щодо порушених у вказаному листі питань.

Листом за вих. № 1548/0/2-24 від 13 червня 2024 року відповідачем було повідомлено адвоката, що з урахуванням положення Статуту компанії, прийняття рішення про укладення правочинів належить до компетенції виконавчого органу - Правління, однак на даний час Правлінням компанії рішення щодо розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 26057/РН-Г від 08 вересня 2021 року не прийнято.

При цьому, як встановлено судом, будівництво нерухомого майна до 30 листопада 2023 року, як і на день розгляду справи не було завершено відповідачем, об`єкт в експлуатацію не введено, а отже відповідач не дотримується взятих на себе зобов`язань щодо строків будівництва, тим самим порушуючи умови договору купівлі-продажу майнових прав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині задоволених позовних вимог про розірвання договору та стягнення коштів

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань.

Згідно з статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків (стаття 612 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку;(3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Згідно із частиною третьою статті 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до частин другої, третьої, четвертої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюються або припиняються з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналіз зазначених норм матеріального свідчить про те, що якщо укладеним між сторонами договором передбачено розірвання договору в односторонньому порядку і зацікавленою стороною дотримано порядок його розірвання, він відповідно є розірваним у порядку, визначеному договором.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19 зазначено, що односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Встановивши, що відповідач допустив істотне порушення умов договору, внаслідок чого споживач не отримувала у запланований у договорі строк те, на що вона розраховувала укладаючи договір, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення з відповідача на користь останньої внесених грошових коштів.

Посилання ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року у справі № 757/38202/23 не можуть бути взяті до уваги, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними, адже предметом розгляду у справі № 757/38202/23 є попередній договір з відмінними умовами. До того ж, частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не практику судів апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції зроблені із правильним застосуванням норм матеріального права та врахуванням практики Верховного Суду у подібних справах, а відповідні доводи апеляційної скарги відповідача їх не спростовують.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на умови пункту 2.4.1 договору, відповідно до якого при розірванні договору з ініціативи покупця останньому повертаються сплачені кошти з вирахуванням 5 % від внесеної суми на користь компанії у якості штрафу, колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається із матеріалів справи, 30 квітня 2024 року ОСОБА_2 надіслала на адресу відповідача повідомлення про розірвання договору та повернення коштів, в якому з посиланням на пункт 2.4.1 договору просила повернути їй 273 600,00 грн, які складається із сплачених нею на користь відповідача на виконання умов договору коштів в сумі 288 000,00 грн з вирахуванням 5 % штрафу, передбаченого пунктом 2.4.1 договору (а.с. 47-49).

Проте на це повідомлення відповідач не відповів, додаткову угоду про розірвання договору не підписав.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що пункт 2.4.1 укладеного між сторонами договору передбачає право покупця до введення будинку в експлуатацію розірвати договір за будь-яких умов, навіть і за відсутності вини відповідача у невиконанні умов договору. Для цього достатньо лише небажання покупця в подальшому набувати у власність об`єкт нерухомості, майнові права на який він придбав. І саме в такому випадку покупець має сплатити штраф, оскільки ці дії покупця можуть мати негативні насідки для забудовника.

Разом із тим, свій позов позивачка обґрунтовувала не своїм бажанням розірвати договір внаслідок втрати інтересу до нього, а частиною другою статті 651 ЦК України, а саме внаслідок істотного порушення відповідачем умов договору.

Оскільки судом першої інстанції встановлено наявність підстав для розірвання договору з підстав, передбачених частиною першою статті 651 ЦК України, а саме істотне порушення відповідачем умов договору в частині своєчасного введення об`єкту нерухомості в експлуатацію, на покупця не можуть бути покладені штрафні санкції, передбачені пунктом 2.4.1 договору.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині частково задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення, оскільки право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Подібна за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

При цьому тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди.

Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».

Зазначена теза підтверджується також положеннями частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», яка також підлягає застосуванню у даній справі, враховуючи, що спір виник у зв`язку з порушенням прав ОСОБА_1 як споживача.

Відповідно до частини другої статті 22 цього Закону при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Аналіз зазначених норм дає підстави стверджувати, що можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Аналогічні висновки викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 01 березня 2023 року у справі № 496/1691/19.

Вказаної позиції дотримувався і суд першої інстанції під час вирішення позовної вимоги про стягнення з ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на користь ОСОБА_1 заподіяної моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення витрат на правничу допомогу

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

У справі, яка переглядається, встановлено, що інтереси ОСОБА_1 в суді першої інстанції представляв адвокат Масеха Б.О., повноваження якого підтверджуються ордером серії АА № 1468450 від 24 липня 2024 року.

На підтвердження понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу до позовної заяви і в ході розгляду справи суду було надано: копію договору про надання правової допомоги № 25/04/2024 від 25 квітня 2024 року; копію додаткової угоди № 2 від 25 квітня 2024 року до вказаного договору; копію акта виконаних робіт № 1 від 25 липня 2024 року з детальним описом робіт (наданих послуг), відповідно до якого загальна вартість робіт складає 48 000,00 грн; копію акта виконаних робіт № 2 від 07 листопада 2024 року з детальним описом робіт (наданих послуг), відповідно до якого загальна вартість робіт складає 35 250,00 грн.

Суд першої інстанції вважав заявлений представником позивачки розмір витрат на правничу допомогу неспівмірним із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг в суді, затраченим ним часом на надання правової допомоги, таким, що не відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, у зв`язку з чим стягнув з відповідача на користь позивачки 48 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

В частині третій статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19 на інших, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

При цьому саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, частково врахував заперечення представника відповідача щодо заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, наведені у поданому клопотанні про зменшення розміру судових витрат, та застосувавши свої дискреційні повноваження з урахуванням конкретних обставин цієї справи, її перебігу та принципу пропорційності, стягнув з ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на користь ОСОБА_1 48 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Підстави вважати, що стягнута сума витрат є непропорційною із предметом спору та є суттєво завищеною відсутні.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

В апеляційній скарзі та у клопотанні про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, які подібні за своїм змістом, ПрАТ «ХК «Київміськбуд» не обґрунтувало в чому саме полягає невідповідність заявленого розміру витрат на правову допомогу критеріям, визначеним у частині четвертій статті 137 ЦПК України, зокрема складності справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), а також, що сума стягнутих витрат на професійну правничу допомогу суперечить вимогам розумності, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і співмірності із ринковими цінами на юридичні послуги у такій категорії справ в м. Києві з огляду на доводи позовної заяви, відзиву на неї, відповіді на відзив, письмових пояснень тощо, в межах яких відбувався розгляд справи в суді першої інстанції.

Отже, доводи сторони відповідача про неспівмірність стягнутих районним судом витрат на правову допомогу носять формальний характер і не можуть бути належною підставою для скасування чи зміни ухваленого додаткового рішення у справі.

На думку колегії суддів, з огляду на складність даної справи, зміст та кількість підготовлених представником позивачки процесуальних документів у справі та прийняття участі в судових засіданнях, а також вжитих заходів щодо збору необхідних доказів та досудового врегулювання спору, 48 000,00 грн винагороди є належною компенсацією з урахуванням виконаної роботи адвокатом та обсягом наданих послуг, виходячи з обставин справи, критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, а також фінансового стану і правового статусу обох сторін у спірних правовідносинах.

Розмір такого стягнення судових витрат є пропорційним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому забезпечить відновлення права позивачки на отримання коштів, які вона була змушена фактично затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді першої інстанції, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційних скарг відповідача ґрунтуються на його власному тлумаченні і розумінні спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, вірно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для їх скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційні скарги ПрАТ «ХК «Київміськбуд»необхідно залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат відповідача, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 жовтня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній