ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 473/4406/24

провадження № 61-7384св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Прилуцька Ніна Миколаївна, на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 лютого 2025 року, додаткове рішення цього ж суду від 21 лютого 2025 року у складі судді Лузан Л. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2025 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Базовкіної Т. М., Крамаренко Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що вона та ОСОБА_2 з 31 липня 1992 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу вони придбали таке нерухоме майно: нежитлову будівлю, магазин з підвалом загальною площею 275,8 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку за цією ж адресою, кадастровий номер :11:034:0189, площею 0,0266 га; комплекс будівель загальною площею 823,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку за вказаною адресою, кадастровий номер :06:007:0009, площею 2 512 кв. м.

Вказане майно реалізується через державну систему електронних торгів, про що їй стало відомо 23 червня 2023 року.

Надалі вона дізналася, що реалізація їх спільного з чоловіком майна проводиться в порядку виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за договором позики від 18 грудня 2014 року у загальному розмірі 3 292 200,00 грн.

Зазначала, що вказаний договір позики, який виходить за межі дрібного побутового, всупереч вимогам закону був укладений ОСОБА_4 без її згоди як дружини.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір позики від 18 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 1/2 частку нежитлової будівлі, магазину з підвалом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки за цією ж адресою, кадастровий номер :11:034:0189, площею 0,0266 га; 1/2 частку комплексу будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , та земельної ділянки за вказаною адресою, кадастровий номер :06:007:0009, площею 2 512 кв. м.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння виділені у самостійне провадження.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник, беручи у борг грошові кошти, спільним майном не розпоряджався, а тому оспорюваний договір позики не потребує письмової згоди іншого з подружжя. Оспорюваний договір не суперечить вимогам закону, не порушує прав позивачки. Факт визнання відповідачем ОСОБА_2 позовних вимог ОСОБА_1 не спростовує викладене.

Додатковим рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 300,00 грн.

Додаткове рішення мотивоване тим, що матеріали справи не містять клопотання сторони позивачки щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Нараховані витрати на правничу допомогу відповідають критерію розумності та необхідності, розраховані відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 05 вересня 2024 року, узгоджуються з витраченим адвокатом часом, обсягом наданих послуг.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Прилуцької Н. Н. залишено без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 лютого 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 лютого 2025 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання договору позики від 18 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , недійсним з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення (стаття 65 СК України). При ухваленні судом першої інстанції додаткового рішення про стягнення судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, суд дотримався вимог процесуального законодавства та судової практики з цих питань та надав відповідну правову оцінку доказам, що були надані суду в обґрунтування вимог про стягнення з позивачки таких витрат.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Прилуцька Н. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 522/16362/16-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що договір позики від 18 грудня 2014 року укладений чоловіком позивачки без згоди останньої, вона не знала і не могла знати про укладення цього договору. Отримані ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики у розмірі 2 046 000,00 грн витрачені не в інтересах сім`ї. Жодного цінного майна після укладення спірного договору родина не придбала. Враховуючи суму позики, такий договір виходить за межі дрібного побутового, у зв`язку із чим є підстави для визнання його недійсним.

Суди попередніх інстанцій, посилаючись на те, що оспорюваний договір не порушує законних прав та інтересів позивача, не врахували, що внаслідок укладення цього договору з власності родини ОСОБА_5 вибуло нерухоме майно, співвласником якого є позивачка в силу презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, позивачка втратила власність.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі та стягуючи з позивачки на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 300,00 грн, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не звернув уваги на те, що наданий представником ОСОБА_3 на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу договір про надання правової допомоги від 05 вересня 2024 року не містить застережень щодо реальної вартості послуг адвоката (розрахунку погодинної оплати; абонентського обслуговування; вартості комплексу послуг тощо). Отже, є незрозумілим, яким чином представник ОСОБА_3 визначив вартість наданих послуг. Суду не надані платіжні документи, які б свідчили про оплату послуг, пов`язаних із наданням такої допомоги.

Доводи інших учасників справи

У липні 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Вуїв О. В. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Відзив мотивований тим, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання договору позики від 18 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , недійсним з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення (стаття 65 СК України).

Представник ОСОБА_3 - адвокат Вуїв О. В. вказувала, що ОСОБА_1 , звернувшись до суду з вимогою про визнання недійсним договору позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора ОСОБА_3 , оскільки такі вимоги порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 .

Додаткове рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в цій частині також є законними та обґрунтованими, оскільки розмір судових витрат у вигляді оплати правничої допомоги є співрозмірним об`єму послуг, наданих ОСОБА_3 адвокатом Вуїв О. В. і цей розмір є обґрунтованим та підтвердженим належними доказами.Під час розгляду у суді першої інстанції питання про стягнення вказаних судових витрат будь-яких заперечень від сторони позивача не надійшло, в тому числі щодо необґрунтованості заявленого розміру судових витрат чи ненадання адвокатом послуг, вказаних в описі, та щодо неспівмірності таких витрат з обсягом наданої правової допомоги, чи щодо захищеності вартості наданих витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката був визначений з огляду на предмет спору (оспорювання договору позики від 18 грудня 2014 року на суму еквівалентну 124 000,00 дол. США без застосування наслідків недійсності договору), його важливості для клієнта (наявні судові рішення, які набрали законної сили щодо стягнення боргу на користь ОСОБА_3 на підставі цього договору, які виконуються в примусовому порядку, та на їх виконання клієнту вже передане нерухоме майно в рахунок погашення боргу), вчинені конкретні дії з надання правової допомоги (в тому числі подання суду відзиву на позовну заяву, клопотання про роз`єднання позовів, участь в судових засіданнях). Завищеність та/або невідповідність наданим послугам такого розміру ОСОБА_1 не доведена.

Крім того, додаткове рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_1 18 300,00 грн судових витрат на користь ОСОБА_3 вже виконане у порядку примусового виконання, що підтверджується інформацією з рахунку ОСОБА_3 .

Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, посилання на які міститься у касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31 липня 1992 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб.

18 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений письмовий договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 кошти у сумі 2 046 000,00 грн, що еквівалентно на час укладення договору 124 000,00 дол. США, які останній зобов`язався повертати частинами щомісяця 18 числа, починаючи з 18 січня 2015 року до 18 листопада 2015 року у розмірі, еквівалентному 2 000,00 дол. США (всього 22 000,00 дол. США) та 18 грудня 2015 року - залишок суми, що становить еквівалент 102 000,00 дол. США.

На підтвердження отримання ОСОБА_2 коштів, зазначених у договорі позики від 18 грудня 2014 року, останній власноруч написав відповідну розписку про отримання грошей, яка містить його підпис та дату.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року у справі № 473/995/18 позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 18 грудня 2014 року у розмірі 3 292 200 грн, що в еквіваленті, згідно із курсом валют станом на 29 березня 2018 року, становить 124 000,00 дол. США; проценти за користування позикою за період з 18 грудня 2014 року до 18 грудня 2015 року у розмірі 824 673, 55 грн; проценти, нараховані відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, за період з 19 грудня 2015 року до 26 березня 2018 року у розмірі 2 240 499,95 грн, а всього - 6 357 373, 50 грн.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 серпня 2021 рокукасаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 березня 2021 року залишено без змін (провадження № 61-6674св21).

На підставі вказаного судового рішення Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області видані виконавчі листи, які перебувають на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т. С.

Згідно із актом про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 21 червня 2023 року, складеному приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шевченко Т. С., належне боржнику ОСОБА_2 нерухоме майно було передано стягувачу ОСОБА_3 .

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 18 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений письмовий договір позики, грошових коштів у сумі 2 046 000,00 грн, що еквівалентно на час укладення договору 124 000,00 дол. США. На підтвердження отримання ОСОБА_2 коштів, зазначених у договорі позики від 18 грудня 2014 року, останній власноруч написав відповідну розписку.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року у справі № 473/995/18 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 18 грудня 2014 року у розмірі 3 292 200 грн, що в еквіваленті, згідно курсу валют станом на 29 березня 2018 року, становить 124 000,00 дол. США; проценти за користування позикою за період з 18 грудня 2014 року до 18 грудня 2015 року у розмірі 824 673, 55 грн; проценти, нараховані відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, за період з 19 грудня 2015 року до 26 березня 2018 року у розмірі 2 240 499,95 грн, а всього - 6 357 373, 50 грн.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя (наприклад, передачу спільних коштів у позику), на чому, зокрема, наголошено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19.

У справі, що переглядається, позивачка оспорила договір позики, на підставі якого її чоловік отримав у позику грошові кошті, а не розпоряджався спільним майном подружжя, отже посилання судів на висновки, висловлені Верховним Судом у постановах від 26 вересня 2018 року в справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 18 листопада 2019 року в справі № 569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18), від 27 листопада 2019 року в справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18), від 24 березня 2020 року в справі № 521/20211/16-ц (провадження № 61-47423св18), від 09 червня 2020 року в справі № 522/20907/16-ц (провадження № 61-1595св17), є правильними.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачка не довела встановлених законом підстав для визнання недійсним оспорюваного договору позики.

При вирішенні спору судами об`єктивно встановлені обставини цієї справи, а також враховано встановлені обставини у справі № 473/995/18, судове рішення в якій набрало законної сили, зокрема щодо укладання між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору позики, отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів та порушення позичальником взятих на себе зобов`язань.

У частині четвертій статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи встановлений судами у справі № 473/995/18 факт укладення ОСОБА_2 договору позики, отримання ним коштів, порушення зобов`язань за договором позики, відсутність даних про використання цих коштів, суди дійшли цілком об`єктивних висновків щодо відмови у задоволенні вимог позивачки, які фактично спрямовані на ухилення від виконання боржником боргових зобов`язань за оспорюваним договором позики і виконання рішення суду про стягнення коштів.

Подібний за змістом висновок міститься в постанові Верховного Суду від 02 листопада 2023 року у справі № 758/16339/17 (провадження № 61-12173св23).

Крім того, слід звернути увагу, що однією із засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що цей позов подано у 2024 році після спливу більше 10 років з часу укладення оспорюваного договору і на стадії виконання судового рішення, ухваленого у зв'язку з невиконанням оспорюваного договору позики.

За таких обставин визнання відповідачем позовних вимог суд вірно розцінив як спосіб ухилення від виконання судового рішення у справі № 473/995/18.

Доводи касаційної скарги, не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанцій та апеляційного суду.

Аргументи касаційної скарги про те, що позивачка не знала про укладення її чоловіком договору позики і вважає, що отримані кошти не були витрачені на інтереси сім'ї, аналогічні доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку, вірно зазначивши, що ці пояснення позивачки не є тими правовими підставами, з якими закон пов'язує визнання укладеного правочину недійсним на підставі статті 65 СК України.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 522/16362/16-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведеній справі відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивачки іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивачки.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в цій частині

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин першої-третьої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

В пункті 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Згідно з правовими висновками, викладеними в додаткових постановах Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 873/244/21, від 19 липня 2022 року у справі № 910/6807/21, від 16 березня 2023 року у справі № 927/153/22, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження розміру витрат на правову допомогу, понесених ОСОБА_3 у зв`язку з розглядом цієї справи в суді першої інстанції, її представник надав:

- копію договору про надання правової допомоги від 05 вересня 2024 року, укладеного між ОСОБА_3 та адвокатом Вуїв О. В.;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 03 грудня 2007 року № 47;

- копію опису наданих ОСОБА_3 послуг у цивільній справі № 473/4406/24;

- копію рахунку від 11 лютого 2025 року № 11-1/02/25.

Пунктами 3.1.-3.2, 3.4 договору про надання правової допомоги визначено, що за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду) у розмірі, який визначається в рахунку, який складається адвокатом та надається клієнту; гонорар (винагорода) адвоката, зазначена у пункті 3.1 договору, сплачується клієнтом після складення та надання рахунку відповідно до пункту 3.1 договору; оплата гонорару (винагороди), премії та перерахування коштів, необхідних для покриття фактичних витрат, здійснюється в готівковій формі або в безготівковій формі платіжним дорученням на поточний рахунок адвоката з зазначенням відповідного призначення платежу.

Відповідно до опису наданих ОСОБА_3 послуг у цивільній справі № 473/4406/24, за період з 05 вересня 2024 року до 11 лютого 2025 року адвокат Вуїв О. В. на виконання договору про надання правової допомоги від 05 вересня 2024 року виконала такі роботи (надала послуги):

- підготовка та подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи та надання доступу до матеріалів електронної справи № 473/4406/24 після надання доступу до неї;

- подання клопотання про відкладення судового засідання;

- ознайомлення з відзивом на позовну заяву представника ОСОБА_2 ; підготовка та подання до суду відзиву на позовну заяву;

- підготовка та подання до суду клопотання про роз`єднання позовів;

- ознайомлення та надання аналізу заяві представника відповідача ОСОБА_2 про визнання позову;

- ознайомлення з додатковими поясненнями представника позивача;

- участь у судових засіданнях (06 листопада 2024 року, 25 листопада 2024 року, 16 січня 2025 року, 06 лютого 2025 року);

- підготовка та подання заяви про ухвалення додаткового рішення.

Вартість наданих послуг становить 18 300,00 грн

Згідно з рахунком від 11 лютого 2025 року № 11-1/02/25 загальна вартість роботи (послуг) становить 18 300,00 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що «саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

ОСОБА_1 заяву про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу до суду першої інстанції не подавала.

З огляду на те, що ОСОБА_3 підтвердила належними і допустимими доказами факт понесення нею витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 18 300,00 грн, враховуючи фактичний обсяг наданих юридичних послуг, співмірність суми витрат зі складністю справи та відповідність суми заявлених витрат критеріям реальності і розумності, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 18 300,00 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що представник ОСОБА_3 не надав докази оплати послуг, колегія суддів відхиляє, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (див. додаткові постанови Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 873/244/21, від 19 липня 2022 року у справі № 910/6807/21, від 16 березня 2023 року у справі № 927/153/22).

Посилання у касаційній скарзі на те, що договір про надання правової допомоги від 05 вересня 2024 року не містить застережень щодо реальної вартості послуг адвоката, не є підставою для відмови у стягненні витратна професійну правничу допомогу. Сторони у договорі про надання правової допомоги від 05 вересня 2024 року визначили оплату послуг адвоката після складення та надання рахунку таких послуг відповідно до пункту 3.1 договору, що було виконано адвокатом Вуїв О. В.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Прилуцька Ніна Миколаївна, залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 лютого 2025 року, додаткове рішення цього ж суду від 21 лютого 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович