Справа № 203/4288/24
Провадження № 2/0203/175/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2025 року Центральний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Кринюк М.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 30.06.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNHLGB00000561, відповідно до якого останньому було видано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 689745,66 доларів США, зі сплатою відсотків в розмірі 13,20% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 30.06.2016 року. В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №DNHLGB00000561, за яким в іпотеку передано майнові права на отримання у власність квартири АДРЕСА_1 та паркувальних місць №6 та АДРЕСА_2 . Після завершення будівництва майно залишається предметом іпотеки відповідно до цього договору. Також 10.09.2008 року з відповідачем було укладено договір іпотеки №DNHLGB00000561/1, згідно якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_3 . В зв`язку із неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором банк звернувся до суду та рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16.12.2014 року у справі №201/6273/14-ц в рахунок стягнення заборгованості станом на 29.04.2014 року в сумі 1609463,16 доларів США було звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_3 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №DNHLGB00000561/1 від 10.09.2008 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем. Вказане рішення не оскаржувалось, набрало законної сили та на теперішній час в повному обсязі не виконано, заборгованість не погашена. 25.03.2016 року на підставі рішення банк реалізував квартиру згідно договору купівлі-продажу №279 на суму 230091,31 долари США. 15.05.2017 року відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» та згідно актів державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, позивач залишив за собою нереалізоване майно у вигляді двох паркомісць №6 та №7 за адресою: АДРЕСА_4 , вартістю 407750 грн. та 411320 грн., що еквівалентно 30938,31 доларам США. 15.06.2018 року в рахунок погашення заборгованості надійшло 3245,78 доларів США. Таким чином, всього за період після ухвалення рішення на погашення заборгованості за кредитним договором надійшло 264275,40 доларів США залишок непогашеної заборгованості складає 1345187,76 доларів США. Посилаючись на вказані обставини банк у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України просив стягнути з відповідача 3% річних за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року в сумі 121284,32 долари США.

В наданому відзиві представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16.12.2014 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» було достроково стягнуто кошти за укладеним кредитним договором, строк дії якого становив до 30.06.2016 року. Таким чином, вимоги про стягнення заборгованості за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року за позовом, поданим 23.08.2024 року, заявлені з пропуском строку позовної давності, які представник відповідача просив застосувати.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська (після зміни найменування Центральний районний суд міста Дніпра) від 28.08.2024 року було відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01.10.2024 року було відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Протокольною ухвалою суду від 02.12.2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.12.2024 року було скасовано ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28.08.2024 року про відмову в забезпечення позову, заяву АТ КБ «Приватбанк» про забезпечення позову задоволено частково та заборонено відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження належної відповідачу частки 5/7 нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні 27.03.2025 року представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В подальшому представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач та його представник під час розгляду справи просили відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у відзиві.

Перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи, заслухавши пояснення учасників та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 30.06.2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (після зміни найменування АТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNHLGB00000561, відповідно до якого останньому було видано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 689745,66 доларів США, зі сплатою відсотків в розмірі 13,20% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 30.06.2016 року.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №DNHLGB00000561, за яким в іпотеку передано майнові права на отримання у власність квартири АДРЕСА_1 та паркувальних місць №6 та АДРЕСА_2 .

10.09.2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки №DNHLGB00000561/1, згідно якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_3 .

В зв`язку із неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором банк звернувся до суду та рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16.12.2014 року у справі №201/6273/14-ц, яке набрало законної сили, в рахунок стягнення заборгованості станом на 29.04.2014 року в сумі 1609463,16 доларів США було звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_3 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №DNHLGB00000561/1 від 10.09.2008 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем.

На підставі вказаного вище рішення банк реалізував іпотечне майно згідно договору купівлі-продажу №279 від 25.03.2016 року за ціною, що дорівнює 230091,31 доларам США.

15.05.2017 року відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» та згідно актів державного виконавця про передачу майна стягувачу, в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, вчиненого 16.05.2016 року за реєстровим №3968, в рахунок погашення боргу за кредитним договором №DNHLGB00000561 від 30.06.2026 року, позивач залишив за собою нереалізоване майно у вигляді двох паркомісць №6 та №7 за адресою: АДРЕСА_4 , вартістю 407750 грн. та 411320 грн., що еквівалентно 30938,31 доларам США.

15.06.2018 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором надійшло 3245,78 доларів США.

Таким чином, всього за період після ухвалення рішення на погашення заборгованості за кредитним договором надійшло 264275,40 доларів США залишок непогашеної заборгованості складає 1345187,76 доларів США.

Посилаючись на вказані обставини банк в пред`явленому позові у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України просив стягнути з відповідача 3% річних за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року в сумі 121284,32 долари США.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст.509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу (ч.2 ст.509 ЦК України).

Як визначено у ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч.2 ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки (п.1 ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку»).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ст.264 ЦК України).

У частині першій ст.266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №755/13805/16-ц (провадження №14-208цс21) зазначено, що:

«31. Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством (див постанови від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (пункт 8.6), від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (пункт 40)).

48. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд. Суди попередніх інстанцій у справі № 755/13805/16-ц встановили, що після надіслання позичальнику заяви про дострокове виконання зобов`язання на підставі пункту 1.9 кредитного договору термін виконання зобов`язання слід вважати таким, що настав. 20 травня 2010 року (тридцять перший день після отримання позичальником вимоги банку від 19 квітня 2010 року № 22-2/354469 про дострокове виконання упродовж 30 днів зобов`язання за кредитним договором) у позивача як правонаступника банку виникло право звертатися до суду для уможливлення виконання основного зобов`язання. Позивач, як встановив суд у рішенні від 11 вересня 2014 року у справі № 755/27827/13-ц, 3 листопада 2014 року звернувся з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак ухвалене судом рішення про часткове задоволення позову позичальник не виконав, а виконавчий лист повернутий кредитору без виконання через відсутність у боржника майна та коштів. А до відповідачки як іпотекодавиці позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише 9 вересня 2016 року.

51. Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (близький за змістом висновок див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 2 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 1 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц)».

В постанові Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі №337/2398/20, провадження № 61-6381св22 зазначено:

«У справі, що переглядається: суди встановили, що відповідач неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором №1005-Ф, у зв`язку з чим, станом на 01 червня 2020 року розмір заборгованості дорівнював 134129,69 доларів США, з яких: 118160,70 доларів США заборгованість за кредитом, 13064,13 доларів США - 3% річних на суму простроченого кредиту, 2904,86 доларів США - 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів. Заперечень щодо цих обставин сторона відповідача не надавала. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2012 року у справі №22-1944/12 звернуто стягнення на предмет іпотеки, за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на час проведення його реалізації, кошти від реалізації якого вирішено спрямувати на погашення заборгованості за кредитним договором № 1005-Ф від 25 січня 2008 року, яка складається із заборгованості по кредиту в сумі 148 358,51 дол. США, заборгованості по простроченим відсоткам в сумі 1 577,66 дол. США, а всього 149 936,17 дол. США, що дорівнює 1 185 845,00 грн;

зверненням з вказаним позовом банк змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору, а рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчує такі зміни;

відповідач заявила про застосування позовної давності. Підстав для переривання перебігу позовної давності, поважних причин її пропуску суди не встановили.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок, що банк звернувся до суду з цим позовом про стягнення заборгованості у червні 2020 року зі спливом позовної давності, що є підставою для відмови в його задоволенні.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що про порушення своїх прав за пред`явленим у цій справі позовом Банк дізнався лише 28 січня 2020 року, тобто після продажу предмета іпотеки, оскільки сума, одержана від його продажу, не задовольняла вимог іпотекодержателя. Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності, який збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов. При цьому пред`явлення такої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у спосіб стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, тому пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалення відповідного рішення судом, як і його виконання, не переривають загальну позовну давність за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням».

У розглядаємій цивільній справі встановлено, що згідно укладеного між сторонами 30.06.2006 року кредитного договору №DNHLGB00000561, строк виконання зобов`язання було встановлено до 30.06.2016 року включно.

З рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16.12.2014 року у цивільній справі №201/6273/14-ц, провадження №2/201/1814/2014, вбачається, що 19.05.2014 року банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №DNHLGB00000561/1 від 10.09.2008 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNHLGB00000561 від 30.06.2006 року, яка утворилась станом на 29.04.2014 року в сумі 1609463,16 доларів США.

Також рішенням встановлено, що до звернення до суду банком 28.03.2014 року на адресу позичальника було направлено попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання зобов`язань за кредитним договором.

Таким чином, направивши відповідачу в порядку ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» вимогу про усунення порушень за зобов`язанням 28.03.2014 року та в подальшому звернувшись 19.05.2014 року до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк дії такого договору та виконання зобов`язання.

З огляду на визначену в п.33.4 договору іпотеки №DNHLGB00000561/1 від 10.09.2008 року вартість предмету іпотеки в сумі 3162866 грн. 85 коп., банк був обізнаний, що коштів від продажу іпотечного майна буде недостатньо для погашення існуючої заборгованості за кредитним договором в сумі 1609463,16 доларів США.

25.03.2016 року уклавши на виконання рішення суду від 16.12.2014 року договір купівлі-продажу, продав іпотечне майно за ціною, що дорівнює 230091,31 доларам США, яка не покривала розмір наявної заборгованості.

Таким чином, пред`явлення банком вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляла кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у спосіб стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором. Тому пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалення відповідного рішення судом, як і його виконання, не переривали загальну позовну давність за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням.

Не переривала такого строку і подача банком заяви про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором та його вчинення 16.05.2016 року (див. постанову Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі №357/5125/16-ц).

Відповідно до положень кредитного договору №DNHLGB00000561 від 30.06.2006 року сторони не передбачили умов про збільшення позовної давності, тому підлягає до застосування загальний строк позовної давності, визначений ст.257 ЦК України.

Як при розрахунку починаючи на 31 день після пред`явлення банком вимоги від 28.03.2014 року, так і здати звернення до суду 19.05.2014 року з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк в будь-якому разі пропустив встановлений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором після 19.05.2017 року, а відповідно і до додаткової вимоги про стягнення коштів в порядку ч.2 ст.625 ЦПК України.

За вказаних обставин, заявлення стороною відповідача про пропуск строку позовної давності та застосування наслідків такого пропуску, в задоволенні позовних вимог банку слід відмовити в повному обсязі зі спливом строку позовної давності.

В зв`язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем по справі судові витрати покласти на останнього.

Керуючись ст.ст.11,257,261,264,266,267,509,526,625,1048,1049,1050,1054 ЦК України, ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,89,141,211,223,247,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних відмовити повністю.

Понесені позивачем по справі судові витрати покласти на останнього.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 07 жовтня 2025 року.

Суддя С.Ю.Казак