КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 20 серпня 2025 року про повернення позовної заяви у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіті Фінанс" про порушення прав споживача споживчого кредитування та відновлення становища, яке існувало до порушення,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася Обухівського районного суду Київської області з позовом до АТ "Райффайзен Банк", ТОВ "Фінансова компанія "Сіті Фінанс", згідно з яким просила:

- встановити факт відсутності заборгованості ОСОБА_1 перед АТ "Райффайзен Банк" по договору споживчого кредитування № 14/380805/82/1239021 від 24.09.2021, у зв`язку з безпідставним та незаконним блокуванням АТ "Райффайзен Банк" поточного_рахунку ОСОБА_1 з червня по жовтень 2024 року та через не повідомлення АТ "Райффайзен Банк" ОСОБА_1 про затримку сплати кредитуЮ у відповідності до ч. 4 ст. 16 Закону України "Про споживче кредитування";

- визнати неправомірним відступлення АТ "Райффайзен Банк" права вимоги ТОВ "Фінансова компанія "Сіті Фінанс" до ОСОБА_1 через порушення АТ "Райффайзен Банк" п. 2.6 Заяви-договору про надання кредиту № 14/380805/82/1239021 від 24.09.2021 та п. 3.6.3 статті 3 Розділу 6 Правил банківського обслуговування фізичних осіб в АТ "Райффайзен банк" від 25.08.2024 щодо обов`язку АТ "Райффайзен Банк" у досудовому врегулюванні простроченої заборгованості;

- визнати відсутність права вимоги у АТ "Райфайзен Банк" та ТОВ "ФК "Сіті Фінанс" до ОСОБА_1 за договором споживчого кредитування № 14/380805/82/1239021 від 20.01.2020, за яким АТ "Райффайзен Банк" відступив товариству право вимоги до ОСОБА_1 та якого немає наявності;

- зобов`язати АТ "Райффайзен Банк" забезпечити ОСОБА_1 подальшу можливість сплачувати поточні платежі без будь-яких штрафних санкцій та пені, згідно умов споживчого кредитування № 14/380805/82/1239021 від 24.09.2021, по графіку платежів з моменту блокування АТ "Райффайзен Банк" поточного_рахунку ОСОБА_1 у червні 2024 року;

- визнати ТОВ "ФК "Сіті Фінанс" таким, що порушило ч. 4 та п. 7 ч. 5 ст. 25 Закону України "Про споживче кредитування" щодо етичної поведінки при взаємодії із ОСОБА_1 , як споживачем кредиту та її близькими особами;

- стягнути з АТ "Райффайзен Банк" та ТОВ "ФК "Сіті Фінанс" в рівних частинах на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн., матеріальну шкоду у розмірі 46815,00 грн., а всього 146815,00 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 40000,00 грн.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 20.08.2025 позовну заяву повернуто позивачу разом з доданими до неї додатками з підстав, передбачених п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України (а.с. 24-26).

Не погоджуючись з ухвалою, представником позивачки було подано апеляційну скаргу, в якій він, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду,

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що справа за позовом ОСОБА_1 про захист прав споживача не є малозначною, оскільки судом залишено поза увагою положення ст.19 ЦПК України, якими, зокрема, встановлено, що малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, оскільки ціна позову не перевищує вищезазначеного розміру, тому відповідно до ч.2 ст.60 ЦПК України представником позивача може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність (а.с. 28-31).

15.09.2025 до суду надійшов відзив АТ "Райффайзен Банк" на апеляційну скаргу, в якому представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу позивачки без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до АТ "Райффайзен Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "Сіті Фінанс" з метою захисту порушених, на думку позивачки, прав, як споживача послуг споживчого кредитування.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що вона підписана представником за довіреністю ОСОБА_2.

До позовної заяви долучено довіреність від 20.06.2025, зареєстрована в реєстрі за № 570/4-1104-2025, відповідно до якої ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 здійснювати представництво її інтересів у всіх судах, передбачених Законом України "Про судоустрій України". Довіреність посвідчена першим секретарем з консульських питань Посольства України у Федеративній Республіці Німеччина Новіковою Є.М.

Повертаючи позовну заяву з підстав, передбачених п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з наступного:

- у позовній заяві відсутні посилання на норми ЦПК України, якими керувався представник позивача при обранні територіальної підсудності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав;

- представником позивача не обгрунтовано позовні вимоги у відповідності до норм Закону України "Про захист прав споживачів" шляхом визначення, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", таким чином навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України "Про захист прав споживачів";

- оскільки справа за даним позовом не є малозначною, представництво інтересів ОСОБА_1 на підставі довіреності неможливе.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до Закону України "Про споживче кредитування" від 15.11.2016 визначено загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері, у зв`язку з чим у Законі України "Про захист прав споживачів" текст статті 11 викладено в такій редакції "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про споживче кредитування" метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами.

Згідно із ст. 3 Закону України "Про споживче кредитування" цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.

Конституційним Судом України у справі № 1-26/2011 до рішення КСУ № 15-рп/2011 від 10.11.2011 надано наступне тлумачення: в аспекті конституційного звернення положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 № 1023-ХІІ (1023-12) з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (254к/96-ВР) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 12.12.2018 по справі № 755/11648/15-ц, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а його вирішення, незалежно від ініціатора судового розгляду, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону № 1023-XII.

Тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону № 1023-XII.

Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства, а також враховуючи зміст позовних вимог, висновок суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин положення Закону України "Про захист прав споживачів" не застосовуються, є помилковим, адже у даній справі правовідносини сторін врегульовані нормами законодавства про захист прав споживачів.

Разом з тим, за загальним правилом, визначеним у ч.1 ст. 61 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Водночас, у ч. 2 ст. 60 ЦПК України передбачений виняток з цього правила: під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у ст.61 цього Кодексу.

За правилом пп. 1,5 ч. 6 ст.19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про захист прав споживачів з ціною позову не більше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, законодавець встановлює диференційні критерії для визначення справи, як малозначної, а відтак і встановлює конкретні випадки, у яких представником у суді, окрім адвоката чи законного представника, може бути інша особа, яка має відповідну цивільну процесуальну дієздатність.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуаотна дія чи ухвалюється судове рішення (ч.9 ст.19 ЦПК України).

Згідно з п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Як встановлено у даній справі, ціна позову у справі становить 146815 грн., не перевищує 60 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до закону.

Таким чином, представником у даній справі може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років й має цивільну процесуальну дієздатність.

Однак, суд першої інстанції вказаних обставин не врахував та, залишивши поза увагою положення вищенаведених норм законодавства, дійшов передчасного та помилкового висновку про відсутність у ОСОБА_2 повноважень на підписання позовної зави від імені ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах ОСОБА_2 , - задовольнити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 20 серпня 2025 року про повернення позовної заяви у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіті Фінанс" про порушення прав споживача споживчого кредитування та відновлення становища, яке існувало до порушення, - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова