печерський районний суд міста києва
пр. № 6-491/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2025 року Печерський районний суд м. Києва

в складі головуючого - судді Литвинової І. В.

за участю секретаря судового засідання Когут Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві цивільну справу за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. про примусове проникнення до житла боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_4, - ОСОБА_1 ,

УСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. звернулася до суду з поданням, в якому просила постановити ухвалу про примусове проникнення до житла (будинку) за адресою: АДРЕСА_1 , боржника ОСОБА_1 , для вжиття заходів для проведення виконавчої дії -арешту та опису рухомого та нерухомого майна.

Згідно з частиною другою статті 439 ЦПК України, суд розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без повідомлення (виклику) сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного чи приватного виконавця.

При зверненні з поданням, приватний виконавець просив суд про розгляд справи без його участі.

Суд, перевіривши наявні у матеріалах справи обставини, у межах ініційованого питання, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов наступних висновків.

На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. знаходиться виконавче провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 757/16119/18-ц від 20 листопада 2023 року виданого Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 088 549,48 грн., з яких сума боргу в розмірі 4 222 891,13 грн. та три відсотки річних, що становить 236 019,12 грн., інфляційні витрати 629 639,23 грн. та судовий збір в розмірі 8 810, 00 грн.

У своєму поданні приватний виконавець вказала, що, в ході вчинення виконавчих дій, приватним виконавцем було встановлено, що боржнику на праві власності належить 1/ 2 частини в квартирі АДРЕСА_2 , а також 1/ 2 частини квартири АДРЕСА_3 .

Встановлено, що відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2017 року № 757/8545/13-ц, за ОСОБА_1 визнано в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/ 2 частину квартири АДРЕСА_2 та на 1/ 2 частину квартири АДРЕСА_3 .

11 грудня 2023 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника відповідно до якої накладено арешт на 1/ 2 частину квартири АДРЕСА_2 та 1/ 2 частину квартири АДРЕСА_3 .

14 грудня 2023 року приватний виконавець звернувся до Печерського районного суду м. Києва з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

25 грудня 2023 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва № 757/16119/18-ц подання приватного виконавця задоволено. Надано приватному виконавцю виконавчого округу м. Київ Лановенко Людмилі Олегівні дозвіл на звернення стягнення на майно боржника - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ). яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Вказану вище квартиру було реалізовано на прилюдних торгах за ціною - 724 552.50 грн. без ПДВ.

В рахунок погашення перераховано стягувачу 617 714,73 грн.

Згідно електронної відповіді МВС встановлено, що боржнику належить наступне рухоме майно: транспортний засіб ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , УЩ/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_3 .

06 лютого 2024 року приватним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника, а саме: транспортний засіб ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , УШ/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_3 .

Цього ж дня, приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, а саме: транспортний засіб ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , УШ/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_3 .

Станом на 08 серпня 2025 року транспортний засіб не розшукано.

Приватним виконавцем сформовано запит до РТГК для перевірки місця проживання боржника. Згідно даних РТГК встановлено: "ПІБ ОСОБА_1 , Дата ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає: АДРЕСА_5 з 10.03.2025". Того ж дня винесена постанова про зміну (доповнення) реєстраційних даних та визначено нову адресу проживання боржника: АДРЕСА_5

10 липня 2025 року приватним виконавцем направлено вимогу боржниці з вимогою надати доступ для проведення виконавчої дії по опису та арешту рухомого та нерухомого майна боржника, а саме: 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 та рухомого майна боржника за даною адресою, яким повідомив дату та час проведення: Дата проведення - 18 липня 2025 року, час проведення - 14 год 00 хв, місце проведення - адреса: квартира АДРЕСА_2 рекомендованим листом 695.

На виконання вимоги від 10 липня 2025 року, 18 липня 2025 року приватним виконавцем здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 з метою проведення виконавчих дій спрямованих на виявлення, опис та арешт рухомого та нерухомого майна боржника.

18 липня 2025 року боржниця не виконала вимогу №73385282 від 10.07.2025 доступу для проведення виконавчих дій за адресою: квартира АДРЕСА_2 не надано. Про що складено акт приватного виконавця від 18 липня 2025 року.

18 липня 2025 року боржниці залишено виклик приватного виконавця , яким зобов`язано з`явитися 21 липня 2025 року на 12:30 год. за адресою місцезнаходження приватного виконавця щодо сплати боргу за виконавчим документом або надати підтверджуючі документи про сплату.

21 липня 2025 боржника виклик до офісу приватного виконавця не з`явився. Поважність причин відсутності не надав про що складено відповідний акт.

25 липня 2023 року приватним виконавцем повторно направлено вимогу боржниці з вимогою надати доступ для проведення виконавчої дії по опису та арешту рухомого та нерухомого майна боржника, а саме: 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 та рухомого майна боржника за даною адресою, яким повідомив дату та час проведення: Дата проведення - 30 липня 2025 pоку, час проведення - 12 год 15 хв, місце проведення - адреса: квартира АДРЕСА_2 рекомендованим листом 633

25 липня 2025 року приватним виконавцем здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 з метою проведення виконавчих дій спрямованих на виявлення, опис та арешт майна боржника та встановлено: боржниця не виконала вимогу №73385282 від 10 липня 2025 року та не надала доступ для проведення виконавчих дій по проведенню опису та арешту рухомого та нерухомого майна, а саме 1/ 2 частини квартири АДРЕСА_2 .

30 липня 2025 року боржнику направлено виклик приватного виконавця , яким зобов`язано з`явитися 04.08.2025 року на 13:00 год. за адресою місцезнаходження приватного виконавця щодо сплати боргу за виконавчим документом або надати підтверджуючі документи про сплату. Боржниця з`явилась до офісу приватного виконавця, однак не надала підтверджуючих документів, які б свідчили про повне та фактичне виконання рішення суду. Декларацію про майновий стан боржником не подано, порядок та спосіб виконання рішення боржником не запропоновано.

Таким чином, приватним виконавцем було здійснено всі необхідні заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», для належного виконання судового рішення та в ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем було встановлено, що у боржника відсутні кошти чи рухоме майно, інше нерухоме майно, на яке можливо звернути стягнення для задоволення вимог стягувача в повному обсязі.

Залишок боргу станом на 08 серпня 2025 року становить 4 479 644,75 грн. без урахування основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувана, стягнення невідкладно звертається також на належне боржникові інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладене стягнення.

Так, у відповідності до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець накладає арешт на нерухоме та рухоме майно боржника.

Слід зазначити, що ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», передбачає, що арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Таким чином, дії боржника суперечать нормам чинного законодавства в частині заборони доступу до своєї квартири приватного виконавця, щодо проведення опису 1/ 2 частини квартири АДРЕСА_2 та рухомого майна, що може стати об`єктом примусової реалізації .

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 18 вищевказаного закону виконавець зобов`язаний за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

В ч. 4 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи угк/іипнюють виконання рішення: допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій: своєчасно з`являтися на вимогу виконавця: надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

У відповідності до п. 1 Порядку реалізації арештованого майна, реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 439 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку про законодавче збалансування прав як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення (входження) до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Так, відповідно до частини першої ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні у справі Янголенко проти України, по. 14077/05, від 10.12.2009 Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.

У рішенні у справі Савіцький проти України, по. 38773/05, від 26.07.2012 Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що пункт 1 статті Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішені які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишати« невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, по. 15729/07, від 05.07.2012).

Відповідно до статті 129-1, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина 1 статті 18 ЦПК України).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Тривале невиконання рішень, постановлених національними судами є системною проблемою України, яка констатована у декількох рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

ЄСПЛ в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Сферою регулювання ст. 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі.

Одночасно у ч. З ст.13 Закону України " Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень наданих йому законом.

Отже, держава гарантує реалізацію безспірних прав, які витікають із судового рішення. Цій меті слугує передбачена державою система процесуальних засобів, які застосовуються для реалізації судових рішень після їх ухвалення.

Виконання рішення суду є невід' ємною частиною права на справедливий суд.

Правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах. Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси особи і є завершальною стадією судового провадження.

Одночасно у ч. З ст.13 Закону України " Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень наданих йому законом.

Отже, держава гарантує реалізацію безспірних прав, які витікають із судового рішення. Цій меті слугує передбачена державою система процесуальних засобів, які застосовуються для реалізації судових рішень після їх ухвалення.

Виконання рішення суду є невід' ємною частиною права на справедливий суд.

Правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах. Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси особи і є завершальною стадією судового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 439 «Вирішення питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи» Цивільного процесуального кодексу України - суд розглядає негайно, але не пізніше наступного дня з дня його надходження до СУДУ, без повідомлення (виклику) сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного чи приватного виконавця. Даною статтею не встановлено обов`язок суду надсилати повідомлення сторонам та іншим заінтересованим особам у разі розгляду подання даного виду.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яких доказів наявності майна, яке належить боржнику ОСОБА_1 на праві власності у вказаному будинку, виконавцем відповідно до приписів статей 76-77, 81 ЦПК України суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до вимог ст.ст. 3, 8, 9, 21, 30, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 1-23, 352-355, 439 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. про примусове проникнення до житла боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_4, - ОСОБА_1 , задовольнити.

Надати дозвіл приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмилі Олегівні та іншим учасникам виконавчого провадження, залученим приватним виконавцем у встановленому законом порядку, на примусове проникнення до житла боржника - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 до квартири АДРЕСА_2 , для проведення виконавчої дії - арешту та опису рухомого та нерухомого майна боржника у зв`язку з необхідністю виконання рішення Печерського районного суду у справі №757/16119/18-ц на підставі якого видано виконавчий лист № 757/16119/18-ц виданий 20 листопада 2023 року Печерським районним судом міста Києва, про стягненння з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 088 549,48 (п`ять мільйонів вісімдесят вісім тисяч п`ятсот сорок дев`ять) гривень 48 копійок, з яких: суму боргу в розмірі 4 222 891, 13 (чотири мільйони двісті двадцять дві тисячі вісімсот дев`яносто одна) гривня 13 копійок та три відсотки річних, що становить 236 019,12 грн, інфляційні витрати 629 639,23 грн. та судового збору в розмірі 8810,00 грн.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя І. В. Литвинова