ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5316/25 Справа № 210/6342/24 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 210/6342/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Держава Україна, в особі Державної казначейської служби України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2025 року, яке ухвалено суддею Сільченком В. Є. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 березня 2025 року,

УСТАНОВИВ:

В жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позов мотивований тим, що Дзержинським районним відділом Криворізького міського управління Управління внутрішніх справ України в Дніпропетровській області проводилось попереднє розслідування в кримінальній справі № 51027 від 27 лютого 1997 року за ознаками злочину, предбаченого ст. 141 ч. 2 КК України 1960 року за фактом відкритого викрадення індивідуального майна громадян (грабіж), поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя чи здлоров`я потерпілого, а так само з погрозою застосування такого насильства, а так само грабіж, що завдав значної шкоди потерпілому або вчинений за попередньою змовою групи осіб, або повторно.

В лютому 1997 року позивача було затримано за підозрою у вчиненні зазначеного злочину без достатніх на те підстав та поміщено до кімнати для затриманих Дзержинського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області.

Через деякий час слідчий виніс постанову про закриття кримінальної справи № 51027 в зв`язку із тим, що в діях позивача був відсутній склад злочину. В ході слідчих дій позивач неодноразово заявляв про те, що не скоював ніяких злочинів стосовно потерпілої ОСОБА_2 , не викрадав її майна.

Однак, в подальшому, після чисельних скарг на дії працівників міліції, які вчинювали стосовно ОСОБА_1 фізичне та психічне насильство, з метою примусити останнього визнати вину в скоєнні грабіжу стосовно ОСОБА_2 , постанова слідчого була скасована прокурором Дзержинського району м. Кривого Рогу.

В грудні 1997 року або в січні 1998 року позивачу було пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ст. 141 ч. 2 КК України 1960 року. Свою вину ОСОБА_1 не визнавав, оскільки злочинів не скоював.

13 січня 1998 року прокурор Дзержинського району м. Кривого Рогу направив кримінальну справу №51027 з обвинувальним висновком до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу для розгляду по суті.

Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 01 квітня 1998 року, винесеним в судовій справі №1-229/1998 позивача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 141 ч. 2 КК України 1960 року, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі сроком на два роки з конфіскацією особистого майна, в силу ст. 45 КК України 1960 року покарання було умовним із встановленням іспитового строку один рік.

Не погоджуючись із таким вироком, позивач оскаржив його до Дніпропетровського

обласного суду.

Ухвалою суду від 26 травня 1998 року вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу скасовано, кримінальну справу № 51027 направлено прокурору Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу для проведення додаткового розслідування.

Однак, після зазначеного рішення, кримінальна справа № 51027 протягом 1998-1999 років до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу повторно не направлялась.

В 2022 році позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу з

клопотанням про закриття кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Скотаря Р.С. в справі № 210/2352/22 від 28 листопада 2024 року в задоволенні клопотання відмовлено. Своє рішення суддя обґрунтував тим, що кримінальне провадження (кримінальна справа), про закриття якої просив позивач, повторно не направлялась до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу.

Після цього ОСОБА_1 звертався до поліції, Дніпропетровської обласної прокуратури, до народних депутатів, до Криворізької південної окружної прокуратури із зверненнями щодо подальшого руху та долі кримінальної справи.

Позивач намагався захистити свої права, які були порушені незаконним, на його думку, притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним засудженням.

Постановою прокурора Райковича К.Ф. від 07 лютого 2023 року кримінальну справу № 51027 від 27 лютого 1997 року (кримінальне провадження № 0000018) закрито на підставі п. 2 ч. 2, ч. 4 ст. 284 КПК України - в зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України (ст. 141 ч. 2 КК України 1960).

На відновлення порушеного права ОСОБА_1 витратив чверть століття кращих років свого життя. Наявність факту притягнення позивача до кримінальної відповідальності та незаконного засудження негативно вплинули на його психологічний стан, впевненість в собі, можливість розвивати здорові та корисні комунікації. Позивач став замкнутим, в нього збільшився рівень недовіри до людей. Перестав вірити в справедливість, в закон. Авторитет державних органів істотним чином знизився для нього, оскільки ці самі органи, для штучного створення гарних «показників» роботи (зокрема, кількість направлених в суд кримінальних справ з обвинувальним висновком), цинічно проігнорували його інтереси як людини, життя, здоров`я, честь та гідність якої є найвищими цінностями в державі.

Отже, наявність моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним засудженням, є доведеним та безумовним фактом.

Оскільки матеріали кримінального провадження № 0000018 (кримінальна справа № 51027), в якому ОСОБА_1 пред`являлось обвинувачення (аналог повідомлення про підозру згідно КПК України 2012 року), втрачені, процесуальний документ з датою притягнення до кримінальної відповідальності в нього не зберігся, то він визначає строк перебування під слідством і судом, починаючи з місяця, в якому кримінальну справу № 51027 по обвинуваченню ОСОБА_1 в скоєнні злочину, передбаченого ст. 141 ч. 2 КК України 1960 р., направлено до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу з обвинувальним висновком для розгляду по суті.

Кримінальна справа № 51027 направлена прокуратурою Дзержинського району м. Кривого Рогу до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу з обвинувальним висновком 13 січня 1998 року, про що зазначено в ухвалі Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 28 листопада 2022 року в справі № 210/2352/22 з посиланням на лист слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області № 2/71-66 пд від 29 вересня 2022 року.

Кримінальне провадження № 0000018 (кримінальна справа №51027) закрито постановою прокурора від 07 лютого 2023 року.

Отже, з урахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду, строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом починається в січні 1997 року та закінчується в лютому 2023 року і дорівнює 25 років 1 місяць.

На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь грошові кошти в розмірі 2 408 000 грн (301 місяць*8 000 грн=2 408 000 грн) в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданї внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні криміального правопорушення.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 408 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Не погодившись із ухваленим рішенням, Державна казначейська служба України, через свого представника, подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що Державна казначейська служба України ніяких порушень прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 не допускала і будь-які зобов`язання перед позивачем відсутні.

Крім того представник Державної казначейської служби України зазначає, що факт спричинення щодо позивача незаконних дій жодним доказом не підтверджений і не визнаний.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

При цьому, представник Державної казначейської служби України Тараненко М.С., якій Дніпровський апеляційний суд, згідно ухвали суду 04 липня 2025 року, забезпечив участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та роз?яснив положення ч. 5 ст. 212 ЦПК України щодо ризиків технічної неможливості участі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, на відеозв?язок із судом не вийшла та клопотань про відкладення судового розгляду до початку судового засідання не надала.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишенню без змін, з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 01 квітня 1998 року ОСОБА_1 визнано винним ч. 2 ст. 141 КК України (1960 року) та з застосуванням ст. 44 КК України (1960 року) призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. 45 КК України призначене покарання рахувати умовним з іспитовим строком на 1 рік (а.с. 10-11).

З листа заступника начальника СВ ВП №2 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області Удовенко С. від 10 червня 2022 року № 45.2/2-У/140з встановлено, що СВ ВП №2 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області отримати будь-яку інформацію стосовно розслідування кримінальної справи № 51027 від 27 лютого 1997 року не вдалося у зв`язку із строками давності даної кримінальної справи, журнали обліку кримінальних справ за 1997, 1998, 1999 роки до теперішнього часу не збереглись та в архіві СВ ВП №2 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області дана кримінальна справа відсутня (а.с. 14).

Відповідно до інформації керівника Криворізької південної окружної прокуратури, встановлено, що слідчим відділом Дзержинського РВ КМУ ГУМВС в Дніпропетровській області здійснювалось розслідування кримінальної справи № 51027 за ч. 2 ст. 141 КК України (в редакції 1961 року). Нагляд за станом досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення забезпечувався прокуратурою Дзержинського району м. Кривого Рогу. Дніпропетровським обласним судом 26 травня 1998 року винесено ухвалу про направлення кримінальної справи на додатковий розгляд, відповідно до якої 15 червня 1998 року справу № 1-229/1998 скеровано до прокуратури Дзержинського району м. Кривого Рогу. Відомості про повторне направлення кримінальної справи до суду відсутні. В архіві СВ ВП №2 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області та архіві Криворізької південної окружної прокуратури матеріали кримінальної справи № 51027 від 27 лютого 1997 року не зберігаються. Журнали обліку кримінальних справ за 1997-1999 роки в архіві СВ ВП №2 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області також відсутні. На даний час місцезнаходження кримінальної справи № 51027 від 27 лютого 1997 року не встановлено. У зв`язку з цим, наказом начальника КРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 15 грудня 2022 року призначено службове розслідування за фактом встановлення місцезнаходження матеріалів вказаної кримінальної справи (а.с. 15).

28 листопада 2022 року ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Скотаря Р.Є. у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття кримінального провадження відмовлено. Ухвала мотивована тим, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області не надходив, кримінальне провадження в суді не перебуває, а тому, суд позбавлений можливості розглянути питання щодо закриття кримінального провадження з підстав передбачених ч. 1, 2 ст. 284 КПК України (а.с. 17-18).

Згідно відповіді керівника Криворізької південної окружної прокуратури Бурчика Ю. від 19 січня 2023 року № 04/57-79-8-23 розслідування кримінальної справи № 51027 за ознаками злочину, передбаченого ст. 141 ч. 2 КК України (в редакції 1961 року) здійснювалось СВ Дзержинського РВ КМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області, нагляд за станом досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення здійснювалось прокуратурою Дзержинського району м. Кривого Рогу, які в подальшому ліквідовані. Відповідно до книги обліку роботи слідчих прокуратури Дзержинського району м. Кривого Рогу, яка зберігається в архіві Криворізької південної окружної прокуратури, 06 жовтня 1997 року вказана кримінальна справа направлена до СВ Дзержинського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, а 06 лютого 1998 року скерована до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу для розгляду по суті. Згідно обліково-статистичної картки, яка зберігається в архіві Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу, матеріали кримінальної справи № 51027 (судовий номер 1-229/1998) за обвинуваченням ОСОБА_1 , 1958 року народження за ст. 141 ч. 2 КК України розглянуто у судовому засіданні 01 квітня 1998 року. Вирок суду оскаржений. 26 травня 1998 року Дніпропетровським обласним судом винесено ухвалу про направлення кримінальної справи на додаткове розслідування, згідно якої 15 червня 1998 року справу № 1-229/1998 скерована до прокуратури Дзержинського району м. Кривого Рогу. Відомості про повторне направлення кримінальної справи до суду відсутні. В архіві СВ ВП № 2 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області та архіві Криворізької південної окружної прокуратури матеріали кримінальної справи № 51027 від 27 лютого 1997 року не зберігаються. Журнали обліку кримінальних справ за 1997-1999 роки в архіві СВ ВП № 2 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області також відсутні. Встановити місцезнаходження кримінальної справи № 51027 від 27 лютого 1997 року не надається за можливе. Відповідно неможливо прийняти і процесуальне рішення у даній кримінальній справі, в тому числі про її закриття з будь-яких підстав. У зв`язку з тим, що станом на 2012 рік в розпорядження органу досудового розслідування відомості про наявність вказаної кримінальної справи та її матеріали були відсутні, відповідні відомості до ЄРДР не вносились (а.с. 16).

07 лютого 2023 року постановою прокурора Криворізької південної окружної прокуратури Райковича К.Ф. кримінальне провадження № 0000018 за ст. 186 ч. 2 КК України (кримінальна справа №51027 за ст. 141 ч. 2 КК України в редакції 1960 року) закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях ОСОБА_1 (а.с. 19).

На запит представника позивача адвоката Болотіна А. надано відповідь заступником голови Дніпровського апеляційного суду Пістун А. від 06 вересня 2024 року №04.4-32/45/2024, згідно якої в архіві Дніпровського апеляційного суду кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 за перевіркою алфавітних покажчиків за 1998-2007 роки не має. Актом вилучення для знищення документів, що не підлягають зберіганню, не внесених до Національного архівного фонду від 17 жовтня 2007 року №1, складеним згідно Переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого головою апеляційного суду Дніпропетровської області, «копії ухвал на осіб, відносно яких вирок скасовано, справу відправлено на додаткове розслідування» за 1998 рік знищені, як такі, що зберігаються 3 роки (а.с. 12).

Листом голови Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Чайкіної О.В. від 23 вересня 2024 року за №08-09/26/2024 повідомлено адвокату Болотіну А.Є., що згідно обліково-статистичної картки, яка зберігається у архіві суду, матеріали кримінальної справи № 1-229/1998 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ст. 141 ч. 2 КК України надійшли до суду 06 лютого 1998 року. Вироком суду від 01 квітня 1998 року ОСОБА_1 визнано винним та призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 45 КК України (в редакції 1960 року) назначене покарання враховувати умовним з випробуванням на 1 рік. Вирок суду оскаржений в Дніпропетровському обласному суді, яким винесено ухвалу від 26 травня 1998 року про направлення справи на додатковий розгляд, згідно якої 15 червня 1998 року справу №1-229/1998 направлено до Дзержинської прокуратури міста Кривого Рогу. Відомості про повернення кримінальної справи до суду відсутні (а.с. 13).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач безпідставно перебував під слідством протягом 301 місяць.

Таким чином, суд вважав, що ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до закриття кримінального провадження.

Враховуючи наведені обставини, характер та обсяг страждань ОСОБА_1 , завданих незаконним перебуванням під слідством, що також призвело до погіршення його стану здоров`я, зміни способу життя, можливості реалізації життєвих планів, обмеження користування і реалізації свого майна, обмеження вільного пересування, погіршення стосунків із оточуючими, інших негативних явищ, враховуючи висновок експерта та вимоги розумності, виваженості і справедливості, суд дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди становить 2 408 000 грн (8 000 грн х 301 місяць = 2 408 000 грн).

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенціїпро захистправ людиниі основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках встановлених законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Статтею 130 КПК України встановлено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою,незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених п. п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 вказаного Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12.07.2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Отже, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Такі висновки викладені Верховним Судом у постанові від 17 січня 2020 року у справі № 366/2027/18.

Відповідно до положень Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату встановлено на рівні 8 000 грн на місяць.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з відповідними змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховується стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

За таких обставин, враховуючи час перебування позивача під слідством та судом, що призвело до істотних та вимушених змін у його житті, ступінь та глибину душевних страждань, обсяг моральної шкоди, завданої внаслідок такого перебування та в результаті закриття провадження у зв`язку із встановленням відсутності в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди та те, що розумним, справедливим та достатнім розміром відшкодування завданої моральної шкоди є 2 408 000 грн.

Між тим, у своїй апеляційній скарзі представник Державна казначейська служба України, зокрема посилається на те, що факт спричинення щодо позивача незаконних дій жодним доказом не підтверджений і не визнаний

Однак такі доводи не можна визнати обґрунтованими з огляду на таке.

У постанові від 13 травня 2022 року у справі № 210/1137/19-ц Верховний Суд вказав: «Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним.

Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в Законі. Ці підстави можна поділити на такі групи: 1) реабілітуючі; 2) нереабілітуючі.

Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

До реабілітуючих підстав належать: 1) встановлена відсутність події кримінального правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК). 2) встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК). 3) невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливості їх отримати (п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК).

Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але немає достатніх доказів, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.

При цьому, висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті: а) достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі); б) вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості, які не можуть бути усунуті, на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.

Незалежно від того, яка з наведених обставин призвела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою.».

За таких обставин, у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди,оскільки кримінальнепровадження стосовнонього закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, тобто через реабілітуючі обставини.

Враховуючи, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом,виникає увипадку повноїйого реабілітації,а закриттякримінального провадженняу зв`язкуіз встановленою відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення є реабілітуючою обставиною та виправдовує особу, яка вчинила діяння, тому є підставою для відшкодування моральної шкоди за рахунок держави.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази та встановивши, що позивач незаконно перебував під слідством і судом протягом 193 місяців 25 днів внаслідок чого йому заподіяно моральну шкоду, дійшов правильного висновку про те, що позивач набув право на відшкодування завданої моральної шкоди, у зв`язку із закриттям кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

У апеляційній скарзі також містяться доводи про те, що Державної казначейської служби України ніяких порушень прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 не допускала і будь-які зобов`язання перед позивачем відсутні, а тому не може бути відповідачем у цій справі.

Наведені доводи відхиляються апеляційним судом, з огляду на таке.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Статтею 43 Бюджетного кодексу України установлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно із пунктами 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року № 460/2011 (далі - Положення про ДКСУ), Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Державна казначейська служба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Державної казначейської служби України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Державна казначейська служба України відповідно до покладених на неї завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п. 4 Положення про ДКСУ).

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 25 БК України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Розглядаючи справи про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі, тому доводи Державної казначейської служби України про помилкове покладення на неї відповідальності за завдану моральну шкоду позивачу, є безпідставними.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44)).

Згідно з п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду.

Отже, відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади.

Враховуючи положення наведених вище норм матеріального права, правових висновків Верховного Суду, апеляційний суд вважає, що стягнення моральної шкоди може бути здійснено за рахунок держави Україна, яку у цій справі представляє ДКСУ.

До подібних правових висновків за аналогічних фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19.

У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь апелянта.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: