Провадження № 2/522/5807/25
17 вересня 2025 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
за участі секретаря судового засідання Навроцької Є.І.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» про припинення трудових відносин,
До Приморського районного суду м. Одеси 14.05.2025 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» про припинення трудових відносин.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 24.01.1983 року до теперішнього часу перебуває у трудових відносинах з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на підставі наказу № 21к від 24.01.1983 року, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці. У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України та введенням воєнного стану на території України, адміністрація шахти в усній формі повідомила, що відправляє позивача у відпустку з ініціативи адміністрації з частковою оплатою, яка проводилась до червня 2022 року. З того часу по теперішній час будь-який зв`язок з підприємством втрачений, воно не здійснює свою діяльність, оскільки знаходиться на тимчасово окупованій території. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м. Вугледар (Вугледарська міська територіальна громада) є населеним пунктом, що розташоване на лінії розмежування.
Матеріали позову отримано суддею 15.05.2025 року.
Відповідно до Єдиного державного демографічного реєстру, відповідь № 1394744 від 20.05.2025 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 21.11.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 23.05.2025 року у справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом та призначено судове засідання засіданні на 26.06.2025 року.
У судове засідання 26.06.2025 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 15.07.2025 року.
У судове засідання 15.07.2025 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 17.09.2025 року.
У судове засідання 17.09.2025 року з`явилися ОСОБА_1 та його представник адвокат Олійник О.О.
Представник ОСОБА_1 адвокат Олійник О.О. пояснив, що з червня 2022 року між сторонами припинилися трудові відносини, остання оплата була в травні 2022 року, відповідач не виходить на зв`язок. Позивач звертався до відповідача з заявою про звільнення, однак листи до відповідача не доходять, оскільки послуги поштового зв`язку до м. Вугледар Донецької області тимчасово не надаються.
ОСОБА_1 пояснив, що в лютому 2022 року в м. Вугледар було припинено роботу та їм довелося евакуюватись. Йому не проводять перерахунок пенсії через наявність факту працевлаштування.
Відповідач Державне підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином через систем у «Електронний суд», про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло.
Відповідно до ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.
За змістом ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Суд вважає повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи належним.
Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (шляхом оголошення через сайт судової влади та направлення виклику до суду до електронного кабінету відповідача), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.
Будь-яких письмових заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд керуючись ч. 4 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторону позивача, приходить до наступного висновку.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , згідно наказу № 21к від 24.01.1983, прийнятий на роботу учнем гірничоробочого очисного вибою в шахті на посаду оператора очисних споруд Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» (на момент прийняття на роботу шахта «Южнодонбаська № 1 комбінат «Донецьк вуголь»), про що в його трудовій книжці № НОМЕР_1 від 24.01.1983 року зроблено відповідний запис.(а.с. 13-14).
Позивач від Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» отримував заробітну плату до травня 2022 року включно, що підтверджується копіями форми ОК-5 та ОК-7 Пенсійного фонду України.
Відповідно до Єдиного державного демографічного реєстру, відповідь № 1394744 від 20.05.2025 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 21.11.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, в Україні було введено військовий стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який послідуючими указами Президента України неодноразово продовжувався та триває і на даний час.
Станом на час звернення до суду з позовом, відповідач знаходиться на території не підконтрольній Україні.
Згідно ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»( далі - Закон) тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.
Положеннями ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», передбачено гарантії прав і свобод громадян України, які виїхали за межі тимчасово окупованої території, визначено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Суд погоджується з доводами щодо неможливості в силу об`єктивних причин позивачем вирішити питання щодо його звільнення у внесудовому порядку з причин знаходження відповідача на окупованій території.
Крім того з матеріалів справи вбачається, що позивач 13.03.2025 року знаходячись у м Одесі звернувся до відповідача з заявою про розірвання трудового договору на підставі ст. 38 КЗпП України. (а.с.11).
За наявними в матеріалах справи доказами, заробітна плата ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» позивачу не нараховується та не виплачується, що підтверджується відомостями з ДРФОП (а.с.15) та індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ (а.с.16-17).
ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за віком, але через статус працевлаштованої особи у ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» Пенсійний фонд України не проводить індексацію пенсії, що суттєво впливає на матеріальний стан позивача.
Зазначені обставини позивач підтвердив в судовому засіданні, відповідачем на доводи позивача не спростуванні.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Згідно ч. 2 ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується.
Згідно ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.
Конституційний суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року у справі № 1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі № 1-5/2008 вказав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.
Відповідно до вимог ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.
Згідно ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - угода між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Згідно ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
За інформацією з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-7 та Форма ОК-5) ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» до травня 2022 року здійснювало відрахування.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено ст. 38 КЗпП України, згідно з якою працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника, або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Таким чином, суд вважає, що на сьогодні трудові відносини між сторонами фактично не припинені, однак процедура припинення трудових відносин відповідно до законодавства України про працю повністю не виконана.
З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що існує порушення права позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, тобто припинення трудових відносин.
У постанові Верховного Суду від 25.11.2019 року у справі № 201/1384/16-ц визнано ефективним і таким, що не суперечить закону спосіб захисту порушеного права шляхом припинення трудових відносин на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Проте суд не погоджується з вимогою щодо підстав припинення трудових відносин саме з 01.06.2022 року, оскільки суду не надано доказів щодо подання позивачем відповідної заяви про бажання звільнитися з 01.06.2022 року, такі докази наявні тільки починаючи з 27.03.2025 року. (13 березня 2025 року +14 днів).
Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ від 15.03.2022, який набрав чинності 24.03.2022, визначає, крім іншого, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Стаття 4 Закону встановлює особливості розірвання трудового договору з ініціативи працівника, а саме у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника, який може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві.
Трудові відносини між позивачем та ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» фактично припинені, проте позивач позбавлений можливості оформити припинення трудових відносин у встановленому законодавством порядку, що порушує його конституційні права.
Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог.
При таких обставинах, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та визнання припиненими трудових відносин між ОСОБА_1 та ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» з 27.03.2025 року, на підставі ст. 38 КЗпП України.
Крім того суд роз`яснює, що відповідно до п. 4 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» зареєстрована (взята на облік) внутрішньо переміщена особа, яка не звільнилася з роботи (не припинила інший вид зайнятості), у разі неможливості продовження роботи (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття може припинити трудові відносини, надавши нотаріально посвідчену письмову заяву про припинення працівником трудових відносин з підтвердженням того, що ця заява таким громадянином надіслана роботодавцю рекомендованим листом (з описом вкладеної до нього такої заяви).
Тобто позивач, в період, коли мав статус ВПО, мав право на таке досудове врегулювання спору.
Керуючись ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 36, 38, 232 КЗпП України, ст.ст. 10-13, 43, 44, 49, 64, 76-81, 89, 95, 133, 141, ч.4 ст. 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» про припинення трудових відносин задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання)без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 22.09.2025 року.
Суддя: Домусчі Л.В.