КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року місто Київ.

Справа № 369/11144/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14754/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Светенко Ігор Ігорович, на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2025 року про відмову у відкритті (у складі судді Янченка А.В., інформація щодо дати виготовлення повного тексту судового рішення відсутня)

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту самостійного виховання та утримання дитини,-

ВСТАНОВИВ

У червні 2025 року ОСОБА_3 в порядку окремого провадження звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги мотивував тим, що мати дитини нею не цікавиться, дитина проживає з батьком та перебуває на його повному утриманні, мати допомоги не надає. Встановлення факту самостійного виховання дітей віком до 18 років дозволить заявнику отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з метою захисту прав та інтересів дитини, а також своїх прав та інтересів, як батька, що займається самостійно його вихованням та утриманням.

Заявник просив суд встановити юридичний факт про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2025 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, заявник ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Светенко І.І., 22 липня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржувану ухвалу та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що дана заява породжує спір щодо порядку проходження військової служби, передбачений ЗУ «Про оборону України», «Про військовий обов`язок і військову службу», та «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку», а тому підлягає під юрисдикцію адміністративних судів.

Зазначає, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно рішенням суду, а не в позасудовому порядку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні представник заявника Светенко І.І. підтримав доводи апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження за заявою ОСОБА_3 , оскільки вважав, що з поданої заяви вбачається спір про право, який може вирішуватись лише в порядку позовного провадження в порядку адміністративного судочинства.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись, виходячи із наступних обставин.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (ч. 1 ст. 315 ЦПК України).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у Постанові КЦС ВС від 18.10.2024 № 148/524/23 (61-12982св23) зазначено, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2024 року у справі № 378/760/23 (провадження № 61-18182св23) зазначено, що «при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній».

Хоча у вказаній постанові Верховного Суду питання стосувалось щодо встановлення факту здійснення утримання батька, однак воно необхідне для отримання права заявника на відстрочку від призову на військову під час мобілізації, тому колегія суддів вважає, що вказана позиція Верховного Суду також стосується і питання щодо встановлення факту утримання заявником неповнолітньої доньки, яке йому також необхідно для підтвердження наявності у нього права на відстрочку від мобілізації.

Звертаючись до суду із даною заявою, ОСОБА_1 зазначав, що встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що він самостійно виховує та утримує свою дитину - ОСОБА_4 , є необхідним для оформлення відстрочки від мобілізації.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Тобто, вказаною нормою законодавець чітко розмежував можливість оформлення відстрочки від мобілізації окремо за підстави, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також окремо за підстави, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.

При цьому слід звернути увагу на те, що раніше п. 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» було визначено, що не підлягали призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

У подальшому Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та пункт 4 частини першої статті 23 цього Закону викладено у новій редакції, згідно з якою передбачено звільнення від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаних жінок та чоловіків, у тому числі, у разі, якщо один з них самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.

Тобто, з огляду на визначення п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», заявники, які звертаються із відповідними заявами в порядку окремого провадження мають правове підґрунтя для виникнення в них легітимного очікування на вирішення судом їхнього питання. При цьому відсутність у Законі приписів щодо певного права, яке однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, який визначає механізм реалізації такого права, не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права.

Крім того, п. 56 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМУ від 16.05.2024 № 560, визначено, що відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Додатком № 5 до Порядку, визначено Перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

В пп. 4 вказаного Переліку зазначено, що для отримання відстрочки наступними категоріями осіб: «жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої (таких) дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України» необхідно надати: «свідоцтво про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного із батьків померлим, або рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або рішення суду про визнання одного із батьків безвісти відсутнім, або вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України).

Апеляційний суд також враховує, що обгрунтовуючи факт самостійного виховання та утримання дитини, ОСОБА_1 посилається на те, що в 2014 році після розірвання шлюбу ОСОБА_2 фактично самоусунулась від виховання та утримання ОСОБА_4 , а з 2016 року ОСОБА_4 перебуває на повному забезпеченні, вихованні та утриманні заявника, а також рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16 січня 2018 року визначено місце проживання ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 , що підтверджується матеріалами справи.

Наголошуємо, що наведений у статті 315 ЦПК України перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, не є вичерпним. Тому факт самостійного виховання та/або утримання дитини має бути встановлений судом якщо законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, перелік яких не є вичерпним. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження.

Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21.

Враховуючи викладене, помилкова ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2025 року, як така , що перешкоджає подальшому провадженню відповдіно до ст. 379 ЦПУ України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Светенко Ігор Ігорович - задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова