Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/1709/25

Провадження № 2/126/1042/2025

"11" вересня 2025 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Рудя О.Г.

секретар Кучанська В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бершадської міської ради про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку в порядку спадкування за заповітом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою в якій просить: визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку садибного типу з відповідною часткою господарських будівель та споруд, які вона успадкувала після смерті діда ОСОБА_2 за заповітом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона - ОСОБА_1 є власником 1/2 частки будинку садибного типу у спільній частковій власності з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (колишня адреса на час складення заповітного розпорядження АДРЕСА_3 , що належить їй згідно договору дарування від 11.05.1988 року, посвідченого державним нотаріусом Бершадської державної нотаріальної і який був подарований її покійною бабою ОСОБА_3 ..

Інша, 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами належали її покійному дідові ОСОБА_2 згідно свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності від 31.07.1985 року.

При житті 24.10.1984 року дід позивачки ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив заповітне розпорядження, яке посвідчено Бершадською державною нотаріальною конторою про те, що належну йому частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_4 (теперішня АДРЕСА_2 ) він заповів ОСОБА_4 . Вказаний заповіт в цей же день посвідчено Бершадською державною нотаріальною конторою Вінницької області.

Після смерті діда позивачка продовжувала проживати у вказаному будинку і згідно зі ст. 549 ЦК України від 18.07.1963 року (чинною на час відкриття спадщини, що діяв до 2004 року) визнається такою, що прийняла спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном.

Так, на час відкриття спадщини позивачка проживала у будинку в АДРЕСА_4 (на даний час АДРЕСА_2 ) разом зі своїм дідом ОСОБА_2 , який був власником 1/2 частки даного житлового будинку і у неї, як спадкоємця за заповітом, у наявності є відповідні правовстановлюючі документи на житловий будинок, а саме другий примірник заповіту, який їй був переданий дідом ОСОБА_2 іще при його житті, свідоцтво на право особистої власності, будинкова книга.

В червні 2025 позивачка звернулась до приватного нотаріуса в м. Бершаді Гайсинського нотаріального округу Вінницької області Новокрещенової Л.П. про видачу їй свідоцтва про право власності на 1/2 частку житлового будинку за заповітом, який знаходиться в АДРЕСА_2 (бувша АДРЕСА_3 . Проте згідно роз`яснення нотаріуса їй фактично відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки під час перевірки наданих документів встановлено, що в заповіті, посвідченому від імені ОСОБА_2 державним нотаріусом Бершадської державної нотаріальної контори Вінницької області Якимишиним М.С. вказано, що спадкове майно він заповідає ОСОБА_5 .. Однак, позивачем надано паспорт громадянина України, де зазначено її прізвище " ОСОБА_6 ", доказів зміни прізвища з ОСОБА_7 на ОСОБА_6 нею не надано, тому встановити, що спадкове майно заповідалось їй не можливо.

А тому, позивачка вимушена звернутися до суду із даною заявою.

Ухвалою Бершадського районного суду від 31.07.2025 року провадження у зазначеній справі було відкрито та справу призначено до підготовчого засідання.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, представник позивача - адвокат Куцяк Ф.Г. подав клопотання в якому просив розгляд справи проводити у його відсутність та відсутність позивача. Позов просив задоволити.

Представник відповідача Бершадської міської ради Скакун С.В., в судове засідання не з`явилася, подала відзив на позовну заяву, в якому просила провести розгляд справи за наявними в матеріалах справи документами та за відсутності представника відповідача.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов слідуючих висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тому позивач, має право, гарантоване Конституцією України та іншими нормативними актами, на звернення до суду із відповідною позовною заявою за захистом своїх невизнаних чи оспорюваних прав та законних інтересів.

Вивчивши представлені в матеріалах справи докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частки будинку садибного типу у спільній частковій власності з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (колишня адреса на час складення заповітного розпорядження АДРЕСА_3 , згідно договору дарування від 11.05.1988 року, посвідченого державним нотаріусом Бершадської державної нотаріальної контори Касевич М.В. за реєстром № 864, який зареєстрований в Тульчинському МБТІ Вінницької області за № 2900 і який був подарований позивачу покійною бабою ОСОБА_3 ..

Право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами у спільній частковій власності підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.07.2021, індексний номер витягу 265350861.

Інша, 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами належали покійному дідові позивачки ОСОБА_2 згідно свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності від 31.07.1985 року, виданого виконавчим комітетом Бершадської міської ради і зареєстрованого в Тульчинському МБТІ в ФЖ 17 за Р № 2900.

При житті 24.10.1984 року дід позивачки ОСОБА_2 , який помер в грудні 1984 року вчинив заповітне розпорядження, яке посвідчено Бершадською державною нотаріальною конторою про те, що належну йому частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_4 (теперішня АДРЕСА_2 ) він заповів ОСОБА_4 . Вказаний заповіт в цей же день посвідчено Бершадською державною нотаріальною конторою Вінницької області.

Після смерті діда позивачка продовжувала проживати у вказаному будинку і згідно зі ст. 549 ЦК України від 18.07.1963 року (чинною на час відкриття спадщини, що діяв до 2004 року) визнається такою, що прийняла спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління та володіння спадковим майном позивачкою є те, що у неї, як спадкоємця за заповітом, у наявності є відповідні правовстановлюючі документи на житловий будинок, а саме другий примірник заповіту, що має силу оригіналу, який їй був переданий дідом ОСОБА_2 іще при його житті, свідоцтво на право особистої власності № НОМЕР_1 від 31.07.1985, будинкова книга.

Вище зазначені докази свідчать про те, що позивачка після смерті свого діда ОСОБА_2 фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а саме на 1/2 частку вище зазначеного житлового будинку.

В червні 2025 ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса в м. Бершаді Гайсинського нотаріального округу Вінницької області Новокрещенової Л.П. про видачу їй свідоцтва про право власності на 1/2 частку житлового будинку за заповітом, який знаходиться в АДРЕСА_2 (бувша АДРЕСА_3 . Проте отримала роз`яснення за № 288/01-16 від 25.06.2025 приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Новокрещенової Л.П., яким їй фактично відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки під час перевірки наданих документів встановлено, що в заповіті, посвідченому від імені ОСОБА_2 державним нотаріусом Бершадської державної нотаріальної контори Вінницької області Якимишиним М.С. вказано, що спадкове майно він заповідає ОСОБА_5 .. Однак, позивачем надано паспорт громадянина України, де зазначено її прізвище " ОСОБА_6 ", доказів зміни прізвища з ОСОБА_7 на ОСОБА_6 нею не надано, тому встановити, що спадкове майно заповідалось їй не можливо.

Судом встановлено, що вперше позивачка зареєструвала шлюб із ОСОБА_8 в червні 1985 року і змінила своє дівоче прізвище із " ОСОБА_7 " на " ОСОБА_9 ". Оскільки шлюб було зареєстровано в м. ленінград російської федерації, отримати його дублікат чи інший документ, який підтверджує реєстрацію шлюбу не є можливим, так як через повномасштабне вторгнення російської федерації в Україну відносини з російською федерацією припинено, будь-яке листування унеможливлено, комунікація з державою агресором відсутня.

Разом з тим, в ОСОБА_1 збереглася копія свідоцтва про розірвання шлюбу, згідно якого шлюб між позивачкою та її першим чоловіком ОСОБА_8 було розірвано 07.04.1987.

В подальшому, 20.05.1987 року позивачка зареєструвала шлюб із ОСОБА_10 і взяла прізвище чоловіка " ОСОБА_6 ", шлюб із яким було розірвано 03.11.2004 і вона залишилася на прізвищі " ОСОБА_6 ". 06.03.2018 року позивачка уклала шлюб із ОСОБА_11 і змінила прізвище " ОСОБА_6 " на " ОСОБА_12 ". 02.05.2018 року шлюб між позивачкою та ОСОБА_11 було розірвано і позивачка відновила своє попереднє прізвище " ОСОБА_6 ".

Вказані обставини підтверджуються відповідними письмовими документами та свідчать про те, що заповіт від 24.10.1984 року, який посвідчено Бершадською державною нотаріальною конторою і згідно якого ОСОБА_2 належну йому частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 (бувша АДРЕСА_3 заповів своїй онуці - позивачці по справі - ОСОБА_4 ..

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Вирішуючи справу у межах заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Ст.1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності є набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 цього Кодексу).

Згідно ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За загальним правилом, виписаним в ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Статтею 396 ЦК України передбачено, що в разі відсутності документів на право власності власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справі про спадкування" роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

У відповідності із вимогами листа Міністерства Юстиції України за № 19-32/319 від 21.02.2005 року згідно якого у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і право встановлювальний документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Положеннями статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Суд, дослідивши докази та з`ясувавши обставини справи дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не порушують прав інших осіб та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вимоги щодо стягнення судових витрат позивачем не пред`являлись.

На підставі ст.ст. 1258, 1261, 1268, 1269 ЦК України, керуючись ст. 206 ч.4 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до Бершадської міської ради про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку в порядку спадкування за заповітом - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 як за спадкоємцем за заповітом після смерті діда ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частку будинку садибного типу з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (бувша АДРЕСА_3 , а саме: А - житловий будинок загальною площею 80,1 кв.м., житловою площею 31,9 кв.м.; а - веранда; а1- вхідний майданчик; а3 - веранда; а4 - тераса; а5 - тераса; Б - літня кухня; П - погріб; Б1 - сарай; Г - гараж; 1 - ворота з хвірткою; 2 - огорожа.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. Г. Рудь