П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 року місто Київ

справа №757/58504/23

провадження № 22-ц/824/7058/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Брошко Ігорем Васильовичем,

на рішення Печерського районного суд міста Києва від 20 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Головка Ю.Г.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року позивач ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором від 15 вересня 2021 року у розмірі 59136 грн. та витрат з оплати судового збору у розмірі 2684 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 15 вересня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем був укладений договір кредитної лінії № 534092535 у формі електронного документу згідно Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Закону України «Про електронну комерцію».

На підставі п. 1.3 договору кредитодавець надав перший транш у сумі 15 000 грн. строком на 28 календарних днів шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника (банківська картка № НОМЕР_1 ), що засвідчує факт укладення між ними кредитного договору.

Відповідно до умов договору позичальник зобов`язувався повернути кредитні кошти протягом 28 днів, сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі 0,93 відсотки від суми першого траншу за кожний день користування.

Станом на 13 жовтня 2021 року строк платежу за дисконтним періодом закінчився, проте відповідачем не погашено заборгованість, у зв`язку з цим, позивач був змушений звернутись з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року позовні вимоги ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» суму заборгованості у розмірі 59136 грн. та витрати з оплати судового збору в розмірі 2 684 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Брошко І.В. 18 січня 2025 року засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог та судові витрати покласти на позивача.

Вважає рішення суду першої інстанції необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права.

В апеляційній скарзі вказує, що ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи не був повідомленим, оскільки не отримував судову повістку, а також ухвалу суду про відкриття провадження разом з копією позовної заяви, оскільки станом на сьогодні він проходить службу у військовій частині Національної Гвардії України. У зв`язку з чим, відповідач був позбавлений права на подання заперечень проти позову. Викладені обставини є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

Посилається на Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей», а саме п. 15 ст. 14 цього Закону, де вказана гарантована пільга у вигляді не нарахування процентів за користування кредитом.

Також посилається на Закон України «Про захист прав споживачів» щодо непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов`язання за договором та його несправедливі умови

Звертає увагу, що право кредитодавця нараховувати проценти, передбачені договором припиняється після спливу строку, визначеного у договорі (28 днів строк договору).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - Аухімік О.О. проти її доводів заперечує, просить рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 7 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 15 вересня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 був укладений договір кредитної лінії № 534092535 на суму 15000 грн., максимальна сума кредиту.

Згідно з п.1.3. Договору кредитодавець надав перший транш за договором в сумі 15000 грн. строком на 28 календарних дні (з можливістю продовження строку) шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника (банківська картка № НОМЕР_1 ), що засвідчує факт укладання між сторонами кредитного договору у формі електронного документу згідно Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Закону України «Про електронну комісію».

Відповідно до п.п. 1.3, 1.7, 1.9.1 Договору, позичальник зобов`язується повернути кредит протягом 28 днів (Дисконтний період), сплатити проценти за користування в розмірі 0,93 % (процентів) від суми першого траншу за кожний день користування.

13 жовтня 2021 року строк платежу за дисконтним періодом закінчився, а відповідач не виконав свої зобов?язання, не повернув кредит, не сплатив проценти.

Виконання позивачем (кредитором) обов`язку щодо надання грошових коштів у розмірі 15000 грн. відповідачеві (позичальнику) підтверджується листом вих. № 44531-58.2-б/б від 7 листопада 2023 року, наявним в матеріалах справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог та відсутності наданих відповідачем належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, на підтвердження погашення заборгованості.

Проте, повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст. ст. 205, 207 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 зазначеного Закону передбачено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Водночас електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

При цьому, з системного аналізу зазначених вище положень закону вбачається, що з урахуванням особливостей такого договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як убачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, позивач посилався на те, що 15 вересня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання кредитної лінії № 534092535.

Договір укладено в електронній формі на умовах Пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту на сайті Товариства, шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. З, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» та заповнення заявки на сайті, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки НОМЕР_1 на котру позивачем в подальшому було перераховано грошові кошти у розмірі 15000 грн.

У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 5 грудня 2023 року, як зазначає позивач, становить 59136 грн.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей», а саме п. 15 ст. 14 цього Закону, як на підставу не нарахування процентів за користування кредитом.

Тобто, відповідачем визнається факт отримання ним кредитних коштів, оскільки таке посилання стосується нарахування відсотків не на будь - які кошти, а саме на кредитні кошти.

Відповідно до п. 15 ст. 14 цього Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.

Проте, як вбачається з наданих відповідачем копій документів, а саме: витягу з наказу Командира військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22 лютого 2023 року № 65, солдата запасу ОСОБА_1 , який прибув для проходження військової служби за призовом під час мобілізації зараховано до списків особового складу ВЧ з 16 лютого 2023 року; військового квитка серії НОМЕР_3 виданого ІНФОРМАЦІЯ_2 13 лютого 2023 року; довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України в період з 30 квітня 2023 року по 30 квітня 2023 року, посвідчення УБД виданого 30 листопада 2023 року, що відповідач приступив до військової служби з 16 лютого 2023 року, в той час кредитний договір укладено 15 вересня 2021 року строком на 28 днів (до 13 жовтня 2021 року).

Відомостей про перебування ОСОБА_1 на військовий службі на час укладення кредитного договору з позивачем та на період його дії, матеріали справи не містять та відповідачем таких доказів не надано (зокрема й довідки № 341 від 13 вересня 2013 року на яку посилається в апеляційній скарзі).

Відповідно, посилання відповідача як на підставу звільнення від сплати відсотків на п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей» є необґрунтованим.

Щодо суми заборгованості за кредитним договором, колегія суддів зазначає наступне.

Договором кредитної лінії від 15 вересня 2021 року № 534092535 визначено умови договору: згідно п.1.1. кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у розмірі 15000 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за його користування, відповідно до умов цього договору; п. 1.3 кредитодавець надає перший транш у сумі 15000 грн. одразу після укладення договору, який має бути повернуто до 13 жовтня 2021 року; 1.7 кредитна лінія надається строком на 28 днів від дати отримання коштів, а саме до 13 жовтня 2021 року; п.п. 1.9.1 виключно на період строку, визначеного п. 1.7 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою, що становить 0,93 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним.

Факт отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 15000 грн. підтверджується листом АТ «Сенс банк» від 7 листопада 2023 року, наявний в матеріалах справи (а.с. 3).

Цей факт відповідачем не спростований, як і не спростовано факт укладання кредитного договору між ним та позивачем, не надано контррозрахунків чи будь-яких документів, які б підтверджували виконання ним своїх зобов`язань згідно цього договору, як і не надано виписок з його банківської картки, які б підтверджували, що в період дії кредитного договору на його рахунок не відбувалось відповідних зарахувань коштів у розмірі 15000 грн. або відсутність відкритого на його ім`я рахунку НОМЕР_4 . Також, як уже зазначалось, в апеляційній скарзі відповідач посилається на Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей», яким передбачено відсутність нарахування відсотків за кредитними договорами, що свідчить про визнання укладення ним такого договору.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статті 12, 13 ЦПК України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у п. 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією. Змагальність процесу спрямована, в першу чергу, на з`ясування всіх обставини справи шляхом дослідження судом поданих доказів (пояснень) сторонами або іншими суб`єктами.

В справі яка переглядається, відповідачем не надано жодних доказів, які б спростовували наявний в матеріалах справи кредитний договір від 15 вересня 2021 року, будь - яких виписок з його рахунку в цей день, що свідчили б про те, що вказані в цьому договорі кошти не були зараховані на його рахунок, а також те, що номер картки вказаний позивачем не належить ОСОБА_1 .

Натомість позивачем до позовної заяви додані документи, з аналізу яких можна встановити виникнення між сторонами спірних правовідносин.

Також колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не оспорювався сам факт укладення кредитного договору, в апеляційній скарзі вказано - «з сумою боргу 59136 грн. не погоджуюсь». Також, одним із аргументів апеляційної скарги є посилання на Закон України «Про захист прав споживачів» щодо непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов`язання за договором та його несправедливі умови та на відсутність права кредитодавця нараховувати проценти, передбачені договором, яке припиняється після спливу 28 денного строку, визначеного у договорі.

Оскільки судом оцінюються докази в їх сукупності, виходячи з обставин кожної конкретної ситуації, з урахуванням основоположних принципів верховенства права та змагальності сторін, колегія суддів підтримує висновки суду першої інстанції щодо наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором від 15 вересня 2021 року № 534092535, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , за тілом кредиту.

Проте, щодо розрахунку суми заборгованості в частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами колегія суддів погодитись не може з урахуванням наступного.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається зі змісту кредитного договору, строк кредиту складає 28 днів (з 15 вересня 2021 року до 13 жовтня 2021 року).

Відомостей щодо продовження дії дисконтного періоду, як підстави для зміни процентної ставки, матеріали справи не містять, відповідно застосовується процентна ставка, визначена п. 1.91. договору.

Тіло кредиту становить 15000 грн.

Розмір відсотків, що були передбачені умовами договору та погоджені сторонами, становить 3906 грн. (0,93 відсотки x 15000 грн. x 28 днів).

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Згідно пункту 20 Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №5017/1987/2012 зазначено, що така правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК.

Відтак, в частині відсутності у кредитодавця законних підстав для нарахування відсотків поза межами дії строку кредитного договору, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Отже, за умовами укладеного між сторонами Договору, позивач відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування (28 днів), тобто до 13 жовтня 2021 року, а після закінчення строку кредитування, у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати відсотки, та у разі прострочення позичальником грошового зобов`язання позикодавець має право на стягнення грошових коштів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. У цій справі позивачем не заявлені вимоги про стягнення відсотків на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позову в частині нарахування та стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками за період з 14 жовтня 2021 року по12 січня 2022 року в розмірі 40230 грн. відсутні.

Відповідно вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками поза межами дії кредитного договору, тобто після 13 жовтня 2021 року в розмірі 40230 грн. є необґрунтованими.

Разом з тим, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення суду, відповідач посилається на неповідомлення його судом першої інстанції про час та місце розгляду справи, оскільки ОСОБА_1 отримував судову повістку, а також ухвалу суду про відкриття провадження разом з копією позовної заяви. У зв`язку з чим, відповідач був позбавлений права на подання заперечень проти позову.

Проте такі посилання спростовуються матеріалами справи, а саме - рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 (а.с. 24).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів вважає позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 суми основного боргу в розмірі 15000 грн. та відсотків визначених у договорі від 15 вересня 2021 року в розмірі 3906 грн. обґрунтованими, та такими, що у загальному складають суму 18906 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню частково, в процентному співвідношення на 32 %, з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» підлягає стягненню сума судового збору за подання позовної заяви в розмірі 858,88 грн. (2684 грн.x 32% : 100%).

Крім того, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 також задоволена частково, на його користь на 68 % з відповідача ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» підлягає стягненню судовий збір в сумі 2725, 20 грн. (4542 грн. x 60 % : 100%).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, у тому числі, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Брошко Ігорем Васильовичем,задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суд міста Києва від 20 грудня 2024 рокузмінити, зменшити суму стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» заборгованості за договором кредитної лінії від 15 вересня 2021 року № 534092535 з 59136 грн. до 18906 грн..

Зменшити стягнуту з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» суму судового збору за подання позову з 2684 грн. до 858,88 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2725, 20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 3 ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус