АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року

м. Чернівці

справа № 725/8782/24

провадження 22-ц/822/686/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Височанської Н.К., Кулянди М.І.

секретаря Паучек І.І.

за участі відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача Дубець Миколи Олексійовича

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_2

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Чернівецької міської ради

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Мандзюк Віктор Борисович, на рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 02 червня 2025 року, головуючий у першої інстанції Федіна А.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 у квітні 2024 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дітей.

Зазначала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після погіршення стосунків з ОСОБА_1 , почала проживати окремо, адже ОСОБА_1 фактично вигнав її з спільного житла, а дітей самовільно без її згоди залишив проживати разом з ним.

Вказувала на те, що наразі вона проживає за адресою АДРЕСА_1 , власником якого є батько, який в майбутньому планує подарувати їй жиле приміщення, що свідчить про забезпечення її житлом, в якому створені всі умови для проживання дітей.

Також зазначала, що працевлаштована, має стабільний дохід, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягалась, на обліку в психоневрологічному та наркогологічному диспансерах не перебуває, немає шкідливих звичок, постійно відвідує батьківські збори, цікавиться навчальними досягненнями своїх дітей, їх станом здоров`я, бере активну участь у їх вихованні та розвитку.

Вважала, що проживання дітей разом з нею буде відповідати їх найкращим інтересам, а перебування синів з батьком негативно впливає на їх виховання та стан здоров`я.

Просила визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дітей.

Зазначав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з дітьми проживали за адресою АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 у червні 2024 року, скориставшись його відсутністю та відсутністю дітей, зібрала свої особисті речі, деяку побутову техніку, та переїхала у квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Діти залишились проживати разом з ним, проте періодично проживали також з матір`ю.

Натомість, через агресивну поведінку ОСОБА_2 щодо дітей, останні виявили бажання проживати лише з ним та не хочуть проживати з матір`ю.

Забезпечує дітей усім необхідним, для них створенні належні умови для комфортного проживання, духовного та фізичного розвитку. Також, у них з синами налагоджений побут, психологічний контакт та прив`язаність один до одного, при цьому він розуміє необхідність спілкування синів з матір`ю та не перешкоджає цьому.

Просив визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чернівецького районного суду м. Чернівці від 02 червня 2025 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дітей відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дітей задоволено.

Визначено місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Мандзюк В.Б., в апеляційній скарзі просить рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 02 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов ОСОБА_2 задовольнити та визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_2 , у зустрічному позові ОСОБА_1 відмовити.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано справжній зміст висновку органу опіки та піклування. Службою у справах дітей Чернівецької міської ради було надано детальний письмовий висновок, яким рекомендовано визначити місце проживання малолітніх дітей почергово з кожним із батьків - по два тижні з матір`ю та батьком.

Служба у справах дітей не віддала перевагу жодному з батьків, натомість зробила висновок про необхідність рівної участі обох у житті дітей, що повністю відповідає принципу рівності прав батьків, закріпленому у статтях 141 та 160 СК України.

Суд першої інстанції не мотивував, чому почергове проживання суперечить інтересам дітей, хоча така модель дає змогу зберегти емоційний зв`язок з обома батьками, мінімізувати конфлікти та сприяти психоемоційній стабільності дитини, як того вимагає ст. 7 СК України та Конвенція про права дитини.

Судом першої інстанції не враховано висновок психолога про ймовірний вплив батька на дітей.

Допитана у якості спеціаліста-психолога ОСОБА_5 професійно оцінила психологічний стан дітей та обставини, за яких вони висловлювали своє бажання проживати з батьком. За результатами проведеного обстеження та під час надання пояснень у судовому засіданні, психолог вказала на наявність ознак психологічного впливу з боку батька на формування думки дітей.

Судом першої інстанції не враховано належні умови для виховання дітей, створені матір`ю.

Судом першої інстанції не вмотивовано чому за наявності рівних житлово-побутових, моральних та виховних можливостей обох батьків, він надає перевагу виключно постійному проживанню з батьком.

Суд першої інстанції неправомірно ототожнив формальну реєстрацію дітей та звичне місце проживання з найкращими інтересами дитини, що суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка вимагає переваги інтересів дитини над формальними чи зручними критеріями.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Мандзюк В.Б., не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Мандзюк В.Б. підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у первісному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дітей, задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дітей, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визначення судом місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 .

Водночас суд першої інстанції вважав відступити від висновку органу опіки та піклування щодо визначення місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почергово з кожним з батьків.

Мотивовано такі висновки суд першої інстанції бажанням дітей проживати з батьком та їх прихильність до батька, встановленням практично однакових належних матеріально-побутових умов як у матері, так і у батька для проживання і виховання малолітніх дітей, обоє батьків працевлаштовані, однаково бажають приймати участь у вихованні дітей, цікавляться їх успішністю та станом здоров`я, урахуванням якнайкращих інтересів дітей.

Також суд першої інстанції послався на висновки щодо результатів психодіагностичного обстеження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 16 жовтня 2024 року, за якими діти бажають проживати у своїх звичних умовах разом з батьком, конфліктна ситуація між батьками негативно впливає на них, при цьому вони бажають підтримувати спілкування з мамою, проте без примусу, ОСОБА_8 зауважував, що перебуває у стані постійної нервової напруги, очікуючи від матері нових неприємностей

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції 27 грудня 2011 року актовим записом №2364, розірваний рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 29 серпня 2024 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 враховуючи рівні права батька та матері на проживання з дітьми та їх виховання, вік дітей, прихильність дітей до обох батьків, їх ставлення до виконання батьківських обов`язків, беручи до уваги практику Верховного суду України та інші обставини, що мають істотне значення, виконавчий комітет Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почергово з кожним з батьків, у такому порядку: два тижні з батьком, два тижні з матір`ю.

Зі змісту вказаного висновку вбачається, що Службою у справах дітей Чернівецької міської ради проведено обстеження житлово-побутових умов проживання обох батьків та встановлено, що обома батьками створені умови для повноцінного розвитку та виховання дітей.

Також, як вбачається зі змісту вказаного висновку діти знаходяться під постійним наглядом лікаря-педіатра та за медичною допомогою звертались як батько так і мати, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 навчаються у Чернівецькому ліцеї №12 та обоє батьків цікавляться успіхами дітей, мати відвідує батьківські збори, підтримують зв`язок з класним керівником.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У пункті 67 Загального коментаря № 14 від 29 травня 2013 року Комітет ООН з прав дитини зазначив, що в інтересах дитини доцільно виходити зі спільної батьківської відповідальності. Приймаючи рішення в інтересах дитини суддя має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.

У Резолюції "Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька" від 02 жовтня 2015 року № 2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (пункт 2).

Парламентська Асамблея Ради Європи звернула увагу, що розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер (пункт 4).

У вказаній Резолюції Парламентська Асамблея Ради Європи закликала держави-учасниці включити у своє законодавство положення щодо можливості почергового проживання дитини з кожним із батьків після їх розлучення за винятком випадків, якщо має місце жорстоке поводження чи побутове насильство над дитиною з боку одного із батьків. При цьому час, який дитина проводить з кожним із батьків, рекомендовано визначати, виходячи з потреб та інтересів дитини.

Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

У статті 5 Конвенції про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок наголошено на необхідності вжиття заходів щодо зміни соціальних та культурних моделей поведінки чоловіків і жінок для досягнення викоренення забобонів, звичаїв та всіх інших проявів, що ґрунтуються на ідеї неповноцінності чи зверхності однієї із статей або стереотипності ролі чоловіків і жінок, а також визначення загальної відповідальності чоловіків і жінок за виховання та розвиток своїх дітей за умови, що в усіх випадках інтереси дітей мають перевагу.

Спільна фізична опіка розлучених батьків щодо дитини базується на вказаних вище нормах міжнародного права.

Слід зауважити, що у багатьох державах розлучені батьки мають можливість певної форми спільної опіки. У Європі спільна опіка була запроваджена: у Швеції у 1976 році, у Норвегії у 1981 році, у Німеччині у 1997 році, в Австрії у

2001 році, в Італії у 2006 році. Всі штати США мають певну форму спільної опіки. Верховний Суд Туреччини у 2017 році визначив, що спільна опіка після розлучення не суперечить громадському порядку Туреччини (Друга палата Верховного Суду від 20 лютого 2017 року у справі № 2016/15771).

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частини другої статті 54 СК України усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (частина перша статті 141 СК України).

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 СК України).

Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі (частина перша статті 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Отже, є всі підстави вважати, що застосування спільної фізичної батьківської опіки не суперечить традиціям та громадському порядку в Україні, які відображені у нормах позитивного права. Вказані положення національних законів, які відповідають міжнародним договорам, свідчать про існування правого підґрунтя для застосування спільної фізичної батьківської опіки.

Слід також звернути увагу, що у частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

При вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини суди враховують, зокрема, спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання, школу, друзів; бажання дитини; безпекові питання. Органам державної влади слід враховувати чи страждатиме дитина через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки одного з батьків.

Під час вирішення питання щодо можливості встановлення спільної фізичної опіки мають також враховуватися: бажання кожного з батьків, щоб дитина проживала разом з ним, згода на участь у її вихованні та піклуванні; наявність у обох батьків сталих відносин з дитиною та бажання останньої спілкуватися з обома батьками; відсутність обставин, зазначених у частині другій статті 161 СК України, а також інших обставин, що можуть становити загрозу інтересам дитини; наявність у кожного з батьків часу та можливості, що дозволяє належним чином опікуватися дитиною; місце проживання кожного з батьків, що знаходиться не далеко від звичайного місця проживання дитини (сформованих місць життєвих інтересів дитини) тощо.

Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року).

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

З урахуванням вищезазначеного, при вирішенні спору між розлученими батьками про визначення місця проживання неповнолітньої дитини суд, з урахуванням обставин справи, має право розглянути питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків із забезпеченням контакту дитини з іншим з батьків чи застосування спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного із батьків за відповідним графіком (у постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20 та від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21 Верховний Суд звертав увагу на можливість застосування судами моделі спільної фізичної опіки батьків над дитиною у спорах про визначення місця проживання малолітньої дитини).

Виходячи із принципів рівності, недопущення дискримінації та забезпечення інтересів дитини, питання доцільності встановлення спільної фізичної опіки над дитиною підлягає оцінці судом при вирішенні спору між розлученими батьками.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М.С. проти України", заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди передусім повинні враховувати інтереси самої дитини, оцінюючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №654/4307/19 (провадження № 61-19210св20).

При оцінці пояснень дитини, наданих у суді, необхідно враховувати її вік на момент опитування, рівень розвитку та психологічні особливості, притаманні відповідному віку.

Спільне батьківство слід сприймати як координацію між дорослими у їхніх батьківських ролях і здатність підтримувати та допомагати один одному, воно може сприяє покращенню співпраці між батьками та зменшенню ризику потенційних суперечок, оскільки така модель вільна від тягаря переможець-переможений.

Водночас труднощі, пов`язані зі спільною опікою, належать до початкового періоду адаптації, і завдяки тривалому контакту з батьками ці труднощі поступово зникають. Спільна фізична опіка сприяє відкритому спілкуванню між батьками, мінімізації конфліктів та розчарувань, приносить користь стосункам матір-дитина і батько-дитина.

Також доцільно повернутися до Резолюції «Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька» від 02 жовтня 2015 року № 2079, в якій Парламентська Асамблея Ради Європи закликала заохочувати та розвивати медіацію в рамках судового провадження у сімейних справах за участю дітей, зокрема шляхом проведення за рішенням суду обов`язкової інформаційної сесії, щоб поінформувати батьків про те, що спільне проживання може бути прийнятним варіантом для забезпечення найкращих інтересів дитини та працювати над таким рішенням, забезпечуючи належне навчання медіаторів та заохочуючи міждисциплінарну співпрацю на основі «моделі Кохема».

«Модель Кохема» (дії з міждисциплінарної співпраці) була розроблена на початку 1990-х у Німеччині, з метою забезпечення найкращих інтересів дитини. Головна мета розроблених методів полягає у збереженні відносин дитини з обома батьками, створення таких умов для розлучених батьків, за яких вони будуть діяти вдвох при вихованні дитини, приймати спільні рішення, враховуючи інтереси, потреби та бажання дитини.

Застосування судами моделі спільної фізичної опіки створює сприятливі умови для вирішення спорів між батьками щодо дітей добровільно, за взаємним погодженням. Практика вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місця проживання дітей з ухваленням рішення лише на користь одного батьків не лишає батькам місця для компромісу, ускладнює медіацію, фактично може лишати місце для дискусії про наявність ознак дискримінації одного батьків (за відсутності належних мотивів), не сприяє забезпеченню інтересів дитини.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають окремо з червня 2024 року, діти залишились проживати разом з батьком ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 проживає окремо за адресою АДРЕСА_4 , яка належить на праві власності батькові ОСОБА_10 .

Сторони матеріально забезпеченні, ОСОБА_2 працює в ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня», а ОСОБА_1 працює у ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги» та КНП «Міська поліклініка №2», не притягались до кримінальної відповідальності, не перебувають на обліку у лікарів нарколога та психіатра, позитивно характеризуються за місцем роботи.

Обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком чи з матір`ю, у цій справі не встановлено.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Мандзюк В.Б., в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано висновок Служби у справах дітей, за яким необхідна рівна участь обох батьків, почергове проживання дітей з кожним із батьків.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції не розглядав можливість та доцільність застосування моделі спільної фізичної опіки над дітьми (почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком).

З матеріалів справи вбачається, що сторони ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не зверталися з позовними вимогами про застосування моделі спільної фізичної опіки над дитиною (почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком).

Піс час апеляційного розгляду справи з`ясовано бажання кожного з батьків, щоб діти проживали разом з ним.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження чи спростування можливості та доцільності почергового проживання дітей з обома батьками, зокрема висновків відповідних фахівців.

Частинами першою, другою статті 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.

Отже, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Також у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19 (провадження № 61-5726св20) зауважено, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання.

Так, судом першої інстанції було заслухано думку дітей, висловлену ними під час судового засідання, які пояснили, що бажають проживати саме із батьком, зазначали, що більш комфортно почувають себе у звичному для них середовищі, а саме за адресою АДРЕСА_2 , а до мами бажають приходити тимчасово.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Мандзюк В.Б., стосовно того, що місце проживання дітей слід визначити саме з матір"ю ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки і батько, і мати висловили в однаковій мірі бажання піклуватися про ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожний з батьків мають належні умови проживання, також проживання з татом для них є більш звичним та визначеність щодо спірної ситуації буде сприяти відчуттю психологічного комфорту та покращенню їх емоційного стану, про що діти вказували як у судовому засіданні так і під час психодіагностичого обстеження.

При цьому, судом першої інстанції обгрунтовано враховано, що діти тривалий час з червня 2024 року проживають з батьком та виявляють, можливо, в деякій мірі більшу прихильність до батька, за бажанням тимчасово проживали з матір`ю, наявність у батька часу та можливості, у тому числі фінансової, що дозволяє належним чином опікуватися дітьми.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 02 червня 2025 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Мандзюк Віктор Борисович, залишити без задоволення.

Рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 02 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н. Ю. Половінкіна

Судді Н. К. Височанська

М. І. Кулянда