РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2025 року

м. Рівне

Справа № 562/329/25

Провадження № 22-ц/4815/1082/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання: Маринич В. В.

учасники справи:позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Мізоцька селищна рада Рівненського району Рівненської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 травня 2025 року у складі судді Кушніра О. Г., ухвалене в м. Здолбунів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Здолбунівського районного суду Рівненської області з позовом до Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельні ділянки з кадастровим номером :00:002:0514 та :00:002:0516 для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться в с.Мала Мощаниця Рівненського району Рівненської області. Обґрунтовуючи свої вимоги, вказував на те, що є спадкоємцем майна свого батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 22 травня 2024 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Бондаренком О. В., прийняв спадщину. Його батько ОСОБА_2 є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , за заповітом та успадкував земельну частку (пай) на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РВ №0073760 від 19 серпня 1996 року. Спадкодавцю ОСОБА_3 рішенням Маломощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області №4 від 08 січня 1994 року передано у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлових будинків у межах населеного пункту земельну ділянку площею 0,56га та залишено у користуванні за межами населеного пункту земельну ділянку площею 0,25га. ОСОБА_2 передані рішенням сільської ради у приватну власність ОСОБА_3 земельні ділянки за життя не оформив та право власності не зареєстрував. Він звернувся до нотаріуса для оформлення права власності на земельні ділянки з кадастровим номером :00:002:0514 та :00:002:0516, однак отримав відмову в оформленні спадщини через відсутність правовстановлюючих документів у спадкодавця.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 травня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області про визнання права власності відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , після смерті якого відрилась спадщина на земельні ділянки з кадастровим номером :00:002:0514 та :00:002:0516 для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться в с. Мала Мощаниця Рівненського району Рівненської області, та за рішенням Маломощаницької сільської ради №4 від 08.01.1994 року передані у приватну власність для його баби ОСОБА_3 . Його батько при житті не оформив та не отримав правовстановлюючих документів на вказане спадкове майно. Зазначає, що він ( ОСОБА_1 ) вважається таким, що прийняв спадщину після смерті батька, оскільки на день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) був зареєстрований та проживав разом з ним. У 2024 році за його замовленням виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на підставі якої Відділом №1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області 13.12.2024 року проведено державну реєстрацію цих земельних ділянок. Згідно довідки виконкому Мізоцької селищної ради від 11.06.2025 року №224/18-03-09 вказані земельні ділянки є такими, що відповідають земельній ділянці переданій у приватну власність його бабі ОСОБА_3 за рішенням Маломощаницької сільської ради №4 від 08.01.1994 року. Зазначає, що визнання права власності на ці земельні ділянки судом є єдиною можливістю реалізації його спадкових прав на це майно. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено: ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком позивача.

Позивач успадкував майно після смерті свого батька відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 22 травня 2024 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Бондаренком О.В. (спадкова справа №06/2024).

Батько позивача - ОСОБА_2 є спадкоємцем майна своєї матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14 грудня 2000 року, виданого державним нотаріусом Здолбунівської державної нотаріальної контори Рівненської області Поповим В.В. у спадковій справі №678. Відповідно до цього свідоцтва ОСОБА_2 успадкував земельну частку (пай) на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РВ №0073760 від 19 серпня 1996 року.

Відповідно до архівного витягу з рішення Маломощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області №4 від 08 січня 1994 року вбачається, що ОСОБА_3 на підставі вимог Земельного кодексу України та Декрету Кабінету Міністрів України №15-96 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» передано у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлових будинків у межах населеного пункту земельну ділянку площею 0,56 га та залишено у користуванні за межами населеного пункту земельну ділянку площею 0,25 га.

ОСОБА_2 за життя не оформив право власності на земельні ділянки, передані рішенням сільської ради у приватну власність для ОСОБА_3

ОСОБА_1 , посилаючись у позовній заяві на наявність у нього права на спадкування за законом після смерті батька на земельні ділянки з кадастровим номером :00:002:0514 та :00:002:0516 для ведення особистого селянського господарства, вказував, що належність спадкодавцю ОСОБА_3 спірних земельних ділянок підтверджується витягом із Державного земельного кадастру від 13 грудня 2024 року про реєстрацію відділом №1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0514 площею 0,2890 га та витягом від 19 грудня 2024 року про реєстрацію відділом №3 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0516 площею 0,2370 га.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції, врахувавши норми абзацу 2 п.1 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України та положення Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», вірно зазаначив, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування, є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Предметом спору у цій справі є визнання права власності на земельні ділянки у порядку спадкування за законом, приватизація яких не була розпочата за життя спадкодавця.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У статті 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення.

Пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України( у редакції станом на липень 2018 року) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

У частині першій статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, що передбачено пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами перебачений у статті 118 ЗК України, положеннями якої передбачено: громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (стаття 125 ЗК України).

ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності таких юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано, право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів того, що він звертався до відповідних органів реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень для реєстрації спірних ділянок на підставі технічної документації.

Даючи оцінку витягам з Державного земельного кадастру, на які позивач послався як на підставу задоволення позову, місцевий суд правильно зазначив, що витяги не містять відомостей про власника земельної ділянки, мають категорію земель сільськогосподарського призначення, їх цільове призначення визначено «для ведення особистого селянського господарства», у той час як за рішенням Маломощаницької сільської ради №4 від 08 січня 1994 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлових будинків, площа земельних ділянок, вказаних у рішенні, також не співпадає з площею земельних ділянок, вказаних у витягах.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог позивач не надав і судом їх не добуто.

Апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 1 жовтня 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.