Дата документу 30.09.2025 Справа № 336/5143/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний 336/5143/21 Головуючий у І інстанції: Савеленко О.А.
Провадження № 22-ц/807/1169/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Гончар М.С.,

Кухаря С.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шоніної Олени Валеріївни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Біла Тетяна Сергіївна, про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Біла Т.С., про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позову зазначено, що 28.04.1995 між ним та ОСОБА_3 укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану міськвиконкому м. Запоріжжя, актовий запис № 384 від 28.04.1995, від якого мають доньку, ОСОБА_2 .

За час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули нерухоме майно - нежитлове приміщення І поверху літ.А-9, А', загальною площею 90 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за договором купівлі продажу від 20.03.2013, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. Вищевказане нерухоме майно було оформлено на дружину позивача - ОСОБА_3 , однак є їх спільною сумісною власністю.

На підставі договору дарування нерухомого майна від 26.06.2020, запис у реєстрі правочинів № 698, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С., ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передали вищевказане нерухоме майно в дар ОСОБА_2 .

У подальшому, внаслідок недбайливого ставлення ОСОБА_2 до цього майна, неодноразово виникала загроза його втрати. ОСОБА_2 фактично з 2019 року проживає в Республіці Чехія, у м. Запоріжжі з`являється один-два рази на рік. ОСОБА_2 не сплачує рахунки щодо утримання подарованого майна та фактично ним не користується. Тягар утримання подарованого майна повною мірою покладено на позивача.

У травні 2021 року ОСОБА_2 планувала продати подароване майно. Однак, позивач заперечує, оскільки він здійснює догляд за ним, сплачує рахунки на його утримання.

ОСОБА_1 зазначав, що звернувся до відповідачів з пропозицією скасувати договори дарування в нотаріальному порядку за згодою сторін, однак вони її проігноровали.

За твердженням позивача, з моменту укладення договору дарування не відбулося фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором від дарувальника до обдаровуваного. Позивач продовжує утримувати майно в належному стані та піклуватись про його збереження після укладення договору дарування. Таким чином, сторони правочину не вчинили жодної дії на його реальне виконання, що додатково підтверджує факт відсутності вільного волевиявлення позивача під час надання згоди на укладення правочину.

Позивач також зазначав, що надаючи згоду на укладення договору дарування помилявся щодо предмету договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , вважаючи, що між відповідачами буде укладено договір довічного утримання на його користь, оскільки майно передане в дар належало йому та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Окрім іншого, ОСОБА_1 в позовній заяві вказував, що в день укладення спірного правочину, відповідачі уклали між собою акт прийому-передачі, за яким сторони склали цей акт на підставі попередньої домовленості щодо подальшого нотаріального укладення договору дарування спірного майна про таке: ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняла спірне майно, та в той же день ОСОБА_3 отримала комплект ключів від цього майна, ОСОБА_2 видала на ім`я ОСОБА_3 довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Білою Т.С. щодо права вчиняти договори купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, оренди, тощо, а також одержувати належне ОСОБА_2 все майно, включаючи грошові суми. На думку позивача, такі дії свідчать про те, що спірне майно фактично не вибуло з володіння, користування, розпорядження відповідача ОСОБА_3 , проте вибуло з режиму спільного майна подружжя. Отже, укладаючи та спонукаючи його на укладення спірного правочину, ОСОБА_3 знала про наявність зазначених обставин. Проте, якби позивач був обізнаний про це, то не вступив би у правовідносини, невигідні для нього.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним зареєстрований в реєстрі за № 698 договір дарування нерухомого майна від 26.06.2020, а саме нежитлового приміщення І поверху літ.А-9, А', загальною площею 90 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 особі представника адвоката Шоніної О.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2025 року та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що згода, яку надав ОСОБА_1 на посвідчення спірного правочину є предметом оскарження у Комунарському районному суді м. Запоріжжя у цивільній справі № 336/12202/23, розгляд якої триває, а тому суд першої інстанції не мав підстав для безумовного висновку, що вказаний правочин є правомірним. Оскарження згоди в судовому порядку повністю спростовують доводи суду першої інстанції щодо того, що «надання згоди позивачем, сторонами не оспорюється».

ОСОБА_1 зазначає, що неодноразово у судових засіданнях вказував на той факт, що якби він був обізнаний про обман відповідачів, який передував укладенню спірного правочину, то за жодних обставин не давав би згоди на укладення спірних правочинів, оскільки вони стосувалися його єдиного майна.

Скаржникові не зрозуміло, яким чином суд першої інстанції дійшов висновку про легітимність договорів оренди, укладених ОСОБА_2 з фізичними особами-підприємцями, оскільки вказані договори мають звичайну письмову форму, могли бути підписані у будь-який час саме відповідачами.

Також, на думку скаржника, суд першої інстанції залишив поза увагою, що саме відповідачі до відзиву на позовну заяву долучили акт прийому-передачі майна, за яким ще до підписання спірного правочину ОСОБА_2 передала ключі своїй матері ОСОБА_3 , що прямо суперечить змісту спірного правочину, за яким ОСОБА_2 на час його підписання отримала ключі від дарунку. Через декілька днів ОСОБА_2 взагалі виїхала за межі території України, і фактично усім володіла, користувалась та одноособово на власний розсуд розпоряджалась саме ОСОБА_3 , яка згодом ініціювала процес розлучення після перебування сторонами у щасливому шлюбі 25 років. Вказаний доказ, на думку скаржника, не узгоджується з твердженням про досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору.

Позивач вважає, що він повністю довів наявність умислу, який є обов`язковою умовою обману, про що свідчила також і поведінка відповідачів.

Звертає увагу суду, що саме ОСОБА_2 уклала на ім`я своєї матері ОСОБА_3 довіреність, якою уповноважила матір представляти її інтереси з питань вчинення будь-яких договорів, в тому числі купівлі-продажу з правом одержання всіх грошових сум. Про вказані обставини позивач дізнався вже під час процедури розірвання шлюбу, а також звернення до суду за захистом своїх прав.

Саме ОСОБА_2 уклала письмовий договір доручення та акти-прийому передачі майна, відповідно до яких ще до отримання у дар майно передає його матері ОСОБА_3 . Тобто, такі дії відповідачів підтверджують, що правочин не був спрямований на реальне настання вказаних у ньому правових наслідків, оскільки дочка взагалі не збиралась отримувати у дарунок спірне нерухоме майно. Одразу ж після оформлення спірних правочинів ОСОБА_2 виїхала до Республіки Чехії. Особові рахунки не переоформлювались.

Позивач вважає, що спірний договір був оформлений на прохання саме ОСОБА_3 , оскільки його запевнили, що донька повертається до України для подальшого проживання, у зв`язку з чим потребує стартового капіталу для розвитку та парці, також ОСОБА_3 запевнила позивача про наявність у неї тяжкого захворювання. Однак, після укладення спірних правочинів ОСОБА_2 поїхала, що підтверджується листом з Державної прикордонної служби України.

Наявні в матеріалах справи письмові докази, оформлені раніше, ніж спірні правочини між відповідачами, свідчать про наявну домовленість між ними про долю спірного майна та введення в оману ОСОБА_1 щодо дійсних наслідків правочину.

Відповідачі знали про обставини та мотиви своїх дій ще до посвідчення правочину, усвідомлювали, що вчиняють його всупереч інтересам та дійсної волі позивача, і свідомо допускали настання цих несприятливих наслідків, розуміючи, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 позивач вже буде позбавлений права власності на це майно.

Саме після посвідчення спірних правочинів відповідачі почали звертатись до правоохоронних та судових органів з надуманими заявами про вчинення позивачем відносно них правопорушень; розірвання шлюбу було сплановано до посвідчення договорів, оскільки всі клопотання позивача про примирення сторін ОСОБА_3 відхилила.

На думку скаржника, наданий відповідачем акт приймання-передачі майна свідчить про те, що ОСОБА_2 фактично не бажала отримувати у дар спірне майно, дії дружини та доньки були направлені на виведення майна з режиму спільно набутого, позбавлення позивача майна, набутого сторонами у шлюбі, граючи на почуттях сильної любові до доньки та введення його в оману щодо цих обставин.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника адвоката Касьяненко Г.О. заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, оскаржуване рішення без змін. Також просить відмовити в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника адвоката Касьяненко Г.О. заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, оскаржуване рішення без змін. Також просить відмовити в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

30 вересня 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшла заява представника ОСОБА_1 адвоката Шоніної О.В. про закриття провадження у справі з проханням прийняти відмову ОСОБА_1 від позову у порядку ст.ст. 206, 373 ЦПК України, закрити провадження у справі, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2025 року визнати нечинним повністю.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Касьяненко Г.О. проти заяви не заперечувала.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши заяву ОСОБА_1 особі представника адвоката Шоніної О.В. про відмову від позову, враховуючи те, що ця заява не порушує прав інших осіб і не суперечить вимогам закону, колегія суддів вважає за можливе прийняти відмову від позову з огляду на таке.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги заяву ОСОБА_1 особі представника адвоката Шоніної О.В. про відмову від його позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Біла Т.С., про визнання договору дарування недійсним, суд приймає таку відмову на стадії апеляційного провадження, оскільки таке право передбачене ст. 373 ЦПК України, що відповідно, є підставою для визнання нечинним рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2025 року у та закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 206, 373 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Заяву ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шоніної Олени Валеріївни задовольнити.

Прийняти відмову ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шоніної Олени Валеріївни від позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Біла Тетяна Сергіївна, про визнання договору дарування недійсним.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2025 року в цій справі визнати нечинним, провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 30 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: