справа 278/4881/24
У Х В А Л А

25 вересня 2025 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Віктора Мокрецького, розглянувши цивільну справу за позовом першого заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька Світлана Леонідівна про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації прав,

В С Т А Н О В И В :

Перший заступник керівника Житомирської окружної прокуратури Толочко В. звернувся до суду із позовом в якому просив: визнати недійсним договір дарування земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку від 19 серпня 2024 року № 4618, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. і укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинений запис № 56322846 від 19 серпня 2024 року; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :08:001:0486 та розташованого на ній житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які набуті на підставі договору дарування земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку від 19 серпня 2024 року № 4618.

У обґрунтування заявленого прокурор зазначив, що у провадженні СВ ВП № 1 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області перебувало кримінальне провадження № 0000212 від 22 грудня 2022 року. Так, у межах вказаного кримінального провадження досудовим слідством встановлено, що директор ТзОВ «ПРОФІТ МІКС» Бекманюк С.Т. за попередньою змовою групою осіб заволоділа частиною належних Оліївській сільській раді грошових коштів в особливо великих розмірах, а саме 1 458 149,50 грн. У зв`язку із викладеним 15 серпня 2024 року останній в порядку ст. 481 КПК України повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 209 КК України.

Водночас, санкції ч. 5 ст. 191 КК України та ч. 1 ст. 209 КК України передбачають обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна. У зв`язку із цим, під час досудового слідства відповідною ухвалою слідчого судді від 19 серпня 2024 року накладено арешт на належне ОСОБА_1 майно і 21 серпня 2024 року ухвала направлялася на виконання до Департаменту реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Житомирської міської ради.

Однак, вказаний орган реєстрації зазначену ухвалу суду не виконав мотивуючи це тим, що вона надійшла до реєстратора після державної реєстрації права власності за іншою особою, а саме за ОСОБА_2 .

У подальшому встановлено, що реєстрація права власності на зазначене майно за ОСОБА_2 відбулося на підставі договору дарування земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку від 19 серпня 2024 року № 4618, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л.

Ураховуючи викладене вище, прокурор переконаний, що ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 належне їй нерухоме майно з метою уникнення його конфіскації у випадку, якщо відповідачку визнають винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України та ч. 1 ст. 209 КК України. За таких обставин, прокурор вважає, що у нього в цьому випадку є підстави для звернення до суду із вищевказаним позовом задля захисту інтересів держави.

Разом із тим, 23 вересня 2025 року від представника ОСОБА_2 адвоката Кровського В.М. на адресу суду надійшло клопотання про зупинення провадження у цій справі на підставі положень ЦПК України. Свою позицію сторона відповідача обґрунтовує тим, що із позову прокурора вбачається, що фактичною підставою для звернення останнього до суду із цим позовом є нібито бажання ОСОБА_1 уникнути конфіскації належного їй майна у разі визнання останньою винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України та ч. 1 ст. 209 КК України.

Водночас, адвокат зауважує, що, наразі, обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 переданий до суду та його розгляд здійснюється Житомирським районним судом Житомирської області в межах кримінальної справи № 278/5610/24 і станом на день подання цього клопотання у вказаній кримінальній справі відсутній вирок стосовно ОСОБА_1 .

За таких обставин, адвокат Краовським В.М. переконаний, що здійснити розгляд цієї справи у відсутність вироку в кримінальній справі № 278/5610/24 фактично неможливо, оскільки за відсутності доказів про наявність або відсутність вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень неможливо встановити факт того, чи дійсно остання намагалася уникнути конфіскації належного їй майна шляхом укладення відповідного договору дарування із ОСОБА_2 .

У ході судового розгляду справи прокурор Соха Л.О. проти цього клопотання заперечила посилаючись на те, що вирок в кримінальній справі № 278/5610/24 не стосується правовідносин, що виникли у цій справі, а тому її подальший розгляд можливий за відсутності вказаного вироку. Представник ОСОБА_1 адвокат Ляшенко Р.І. і представник ОСОБА_2 адвокат Кравоський В.М. підтримали вищевказане клопотання із підстав, викладених у ньому.

Нормами законодавства вказані правовідносини врегульовані наступним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

За таких обставин, можливо дійти висновку, що у статті 204 УК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦПК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом із тим, відповідно до правової позиції, викладеної У постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 311/2233/19 для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. З урахуванням наведеного, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року по справі № 381/2296/18 фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що: прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, а також у разі його відсутності. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший, другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»); прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає компетентний орган. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача; оскільки повноваження органів влади, зокрема й щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень у компетентного органу здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах; якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність компетентного органу, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган.

Тобто, у наведеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що прокурор може звернутися із відповідним позовом до суду, зокрема, з метою захисту інтересів держави.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року в справі № 357/10397/19 вказано, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи. Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Разом із тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статі і 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 серпня 2023 року у справі № 990/24/23 зазначено, що як неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи необхідно розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій справі, не можуть бути встановлені судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, черговості розгляду вимог тощо.

За таких обставин, можливо дійти висновку що така підстава зупинення провадження, як неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи, застосовується у тому разі, коли в тій чиіншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у цій справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду і суд, зокрема, в силу обмеженість своєї юрисдикції щодо певної справи не може самостійно встановити факти, які значною мірою впливають на справу, що безпосередньо перебуває на розгляді суду . При цьому, вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, суд повинен враховувати, що зупинення провадження у цивільній справ з мотивів наявності іншої справи, може мати місце тільки в тому разі, коли лише в тій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав вимог у даній справі чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, і з`ясувати, чи дійсно від наслідків розгляду зазначеної цивільної справи залежить прийняття рішення у цій цивільній справі.

Аналогічні правові висновки викладені й в постанові Верховного суду № 4821/3/23 від 07 вересня 2023 року.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи

Окрім цього, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Водночас згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами права, якими врегульовані вказані правовідносини, а також зважаючи на усталену судову практику з приводу врегулювання подібних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вказаного клопотання адвоката Красовського В.М. із огляду на таке.

Із позовної заяви вбачається, що перший заступник керівника Житомирської окружної прокуратури Толочко В. звернувся до суду із цим позовом, фактично, за захистом інтересів держави. Зокрема, із позову прокурора слідує, що за наявних фактичних обставин у разі визнання ОСОБА_1 винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України та ч. 1 ст. 209 КК України остання зможе уникнути покарання у вигляді конфіскації майна, оскільки до постановлення відповідного вироку суду подарувала таке майно ОСОБА_2 .

Разом із тим, судом установлено і сторонами не оспорюється, що Житомирським районним судом Житомирської області в межах кримінальної справи № 278/5610/24 здійснюється розгляд кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 209, ч. 5 ст. 191 КК України і, наразі, у вказаній кримінальній справі відсутній відповідний вирок за допомогою якого можливо було б встановити наявність або ж відсутність вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих їй правопорушень. Тобто, на даний час, в матеріалах цієї справи відсутні докази вини або ж невинуватості ОСОБА_1 , а отримати їх іншим шляхом, аніж за допомогою кінцевого рішення за наслідками розгляду кримінальної справи № 278/5610/24 неможливо.

За таких обставин суд зауважує, що за відсутності вищевказаного кінцевого рішення суду по справі № 278/5610/24 суд в цій цивільній справі не може встановити чи своїми діями ОСОБА_1 завдала шкоди державним інтересами, а відтак чи є у прокурора право ініціювати це судове провадження.

Ураховуючи викладене вище, суд доходить висновку, що до вирішення кримінальної справи № 278/5610/24 по обвинуваченню ОСОБА_1 та інших у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 209, ч. 5 ст. 191 КК України, здійснити повний та всебічний розгляд цієї цивільної справи виключно на підставі зібраних у справі доказів неможливо.

Зазначений перебіг подій разом із необхідністю дотримання судом принципів справедливості і ефективності цивільного судочинства, що задекларовані у статті 2 ЦПК України, змушує суд зупинити провадження у цій справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 251, 252 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Зупинити провадження у цій цивільній справі до набрання законної сили рішенням суду в кримінальній справі № 278/5610/24 по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України, ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 209, ч. 5 ст. 191 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 25 вересня 2025 року.

Суддя Віктор Мокрецький