Провадження № 2/685/348/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року

Теофіпольський районний суд Хмельницької області

в складі головуючої судді Бурлак Г.І.

з участю секретаря Ковальчука О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Теофіполь

справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним пункту кредитного договору та зобов`язання вчинити дії

встановив:

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про захист прав споживачів та визнання недійсним пункту кредитного договору та зобов`язання вчинити дії, мотивуючи його тим, що 17 грудня 2024 року він звернувся до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» з метою відкриття банківського рахунку та отримання кредиту, у зв`язку із чим ним було підписано заяву № на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Відповідно до умов вказаної заяви Банком у пункті 6 було передбачено стягнення з позичальника комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99%. Оскільки він не є фахівцем у галузі права при укладенні кредитного договору йому не було відомо що стягнення комісії, передбаченої пунктом 6 Заяви № , не відповідає вимогам частин 1,2,5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Жодної додаткової інформації щодо послуг, які будуть надаватись Банком у зв`язку із обслуговуваним рахунку - до його відома не доводилось. Додатком №1 до Заяви № на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб було встановлено стягнення комісії в розмірі 2093 грн щомісячно, що в загальному розмірі станом на 17.12.2026 р. має становити 50 232 грн. У квітні 2024 р він звернувся до Банку з метою отримання пояснень щодо додаткових послуг, за які Банком щомісячно стягується комісія в розмірі 2093 грн, однак жодної додаткової інформації ним отримано не було. Вважає, що вказана комісія не відповідає вимогам чинного законодавства, є несправедливою та такою, що порушує вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, зазначив, що відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. За період з 17 грудня 2024 року він не частіше разу на місяць отримував від Банку інформацію про стан заборгованості за кредитом, в той же час, чинним законодавством встановлена безоплатність надання такої послуги. Згідно Закону України «Про споживче кредитування» (ч. 1 ст. 11) прямо вказано, на безоплатність надання такої інформації кредитором. Натомість, відповідач надавав таку інформацію на платній основі, з розміром оплати, який є неспівмірним розміру отриманого кредиту. На підставі викладеного вважає, що є підстави для визнання пункту 6 заяви № від 17.12.2024, про встановлення розміру комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99% нікчемним, а стягнення такої комісії незаконним, просить визнати неправомірними дії АТ «ПУМБ» щодо нарахування та стягнення вказаної комісії, зобов`язати АТ «ПУМБ» перерахувати розмір заборгованості яка виникла на підставі підписання заяви № від 17.12.2024 укладена між ним та АТ «ПУМБ», а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати та витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно, подав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності.

Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до ст. 128 ЦПК України, в суд не з?явився, про причину неявки не повідомив, клопотань не подав.

Суд вважає можливим проводити розгляд справи у відсутності сторін.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що 17 грудня 2024 року між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір №, шляхом підписання заяви № на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано споживчий кредит у розмірі 70000 грн, цільове призначення кредиту загальні споживчі цілі, строком на 24 місяці, розмір процентної ставки 0,00001% річних, денна процентна ставка 0,0983 %, тип процентної ставки фіксована, спосіб повернення кредиту ануїтетна (рівними платежами), кредит надано шляхом переказу на рахунок ОСОБА_1 . Пунктом 6 Заяви № передбачено сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99%., що, відповідно до додатку №1 до Заяви , становить 2093 грн щомісячно. Відповідно до довідки про історію та стан заборгованості позивач здійснював погашення наданого кредиту у період з 17.01.2025 по 21.05.2025 на загальну суму 32726,35 грн, з яких банком зараховано 22261,35 грн на погашення тіла кредиту, а 10465 грн на погашення щомісячної комісії.

Відповідно до ч. 1,2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Ч. 1,3 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як передбачено ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» , який діяв станом на день виникнення правовідносин, визначено, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з п.22 ч.1 ст.1,ч.1 ст.11, ч. 1, 2, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Частиною 1 ст.3, ч.2 ст 9, ст 12 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. У договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових та/або супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) денна процентна ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної додаткової та/або супутньої послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, власних комісій та інших платежів (за наявності), включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору; 15) право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості.

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (ч.5 ст.12).

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору від 17.12.2024, то положення щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту в розмірі 2,99 % від суми наданого кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Оскільки п.6 заяви № від 17 грудня 2024 року щодо нарахування комісії в розмірі 2,99% є нікчемним, то дії відповідача щодо нарахування щомісяця 2093 грн комісії за обслуговування кредиту є неправомірними, тому він зобов`язаний перерахувати розмір заборгованості за вказаним договором.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

23.05.2025 між позивачем та адвокатом Сімонець Є.О. укладено договір №08/05-23 про надання правової допомоги, відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 10.06.2025, Шевчук О.О. сплатив адвокату за вказаним договором 7000 грн., тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачені витрати на правову допомогу.

Керуючись ст. 202, 203, 627,628,1054 ЦК України, ст. 1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.1,11,12 Закону України «Про споживче кредитування», ст.12,81,82,89, 263-265 ЦПК України, районний суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним пункту кредитного договору та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати неправомірними дії Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» щодо нарахування та стягнення комісії на підставі п.6 заяви № на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 17 грудня 2024 року, укладеної між ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк».

Зобов`язати Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» перерахувати розмір заборгованості, яка виникла на підставі заяви № на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 17 грудня 2024 року, укладеної між ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк».

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (, 04070, м.Києв, вул.Андріївська, б.11, к.2) на користь ОСОБА_1 (РНКПП НОМЕР_1 ) 7000 (сім тисяч) грн. витрат на правову допомогу та в дохід держави 1211,20 грн судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня проголошення рішення до Хмельницького апеляційного суду через районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 статті 358 цього Кодексу.

Головуюча