ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4169/25 Справа № 205/6736/24 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2025 року у складі судді Приходченко О.С.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 1997 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який в подальшому на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року був розірваний.

У період шлюбу у подружжя народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому встановлений діагноз «кріптогенна фокальна епілепсія з частими поліморфними терапевтично резистентними нападами».

09 вересня 2016 року ОСОБА_3 проведена операція з імплантації електростимулятора, стимуляції блукаючого нерву ліворуч.

20 лютого 2022 року ОСОБА_3 , в ургентному порядку було госпіталізовано до лікарні швидкої та невідкладної допомоги.

Внаслідок виявленого розряджання генератора, 23 лютого 2022 року ОСОБА_3 проведена операція із заміни генератора на новий. Вартість нового генератора, сплаченого ОСОБА_4 на підставі укладеного договору позики (розписки), складає 813200 грн.

Оскільки 16 січня 2023 року вона повернула ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 406600 грн., а 08 травня 2024 року сплатила залишок суми, повідомила відповідача листом про необхідність компенсації половини суми витрачених коштів, проте, останній у своїй відповіді зазначив про невідповідність листа досудовій претензії та кошти не сплатив.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року, яким скасовано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2023 року, з ОСОБА_2 на її користь стягнуто додаткові витрати на неповнолітню дитину у розмірі 203300,00 грн. При цьому, у судовому рішенні судом апеляційної інстанції зазначено, що відповідно до розписки від 04 лютого 2022 року на час звернення до суду ОСОБА_1 понесені витрати у розмірі 406600,00 грн., з ОСОБА_2 підлягає до стягнення половина фактично понесених витрат у розмірі 203300,00 грн. Також Дніпровським апеляційним судом вказано, що вона не позбавлена права звернутися до суду із позовом про стягнення додаткових фактично понесених витрат в іншій частині.

Разом з цим, оскільки фактичні обставини змінилися, 08 травня 2024 року вона повернула частину боргу за договором позики (розпискою) у розмірі 406600 грн., у неї виникли підстави для звернення до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 іншої частини фактично понесених додаткових витрат на операцію із заміни генератора сину.

Враховуючи викладене, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь додаткові витрати на дитину у розмірі 203300,00 грн. та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2033,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки відповідачем після відкриття провадження у справі добровільно сплачено суму додаткових витрат на дитину у розмірі 203300,00 грн., що підтверджується належними та допустимими доказами у справі та не спростовано позивачем.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не з`ясував всіх обставин справи, що мають суттєве значення для справи та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Вказує, що суд першої інстанції не дослідив той факт, що переказ грошових коштів у сумі 203250,00 грн за квитанцією №9344-4392-8056-0057 від 06 червня 2024 року було здійснено з терміналу самообслуговування, що позбавило її можливості отримати інформацію як про відправника грошових коштів, так і про призначення платежу, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою по надходженням по її картці від 27 серпня 2024 року, в якій інформація про відправника і призначення платежу також відсутня, а тому відсутні підстави вважати, що це саме переказ грошових коштів в межах цієї справи. Окрім того, вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що від відповідача на її банківську картку надходив лише один платіж на суму 203250,00 грн. та виконавче провадження №75195786 було закінчено, у зв`язку з виконанням вимоги виконавчого документа в повному обсязі саме на підставі єдиного грошового переказу, що підтверджує виконання вимог виконавчого документа шляхом отримання грошових коштів у сумі 203250,00 грн., за квитанцією №9344-4392-8056-0057 від 06 червня 2024 року, оскільки інших грошових коштів від відповідача не надходило, а тому наявні підстави для задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року, був розірваний. Від шлюбу сторони мають сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

09 вересня 2016 року ОСОБА_3 проведено операцію із встановлення електростимулятора блукаючого нерва ліворуч, що встановлено рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 травня 2017 року та не заперечувалося сторонами у справі.

Згідно з медичним висновком КНП «ДЦПМСД № 2» № 41 від 27 жовтня 2021 року ОСОБА_3 , 2006 року народження, як дитині-інваліду підгрупи «А», встановлений діагноз кріптогенна фокальна епілепсія з частими поліморфними терапевтично резистентними нападами.

20 лютого 2022 року ОСОБА_3 , 2006 року народження, госпіталізовано в ургентному стані до КНП «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» Харківської міської ради, де 23 лютого 2022 року проведена операція із заміни генератора.

Відповідно до видаткової накладної № 270 від 23 лютого 2022 року вартість нового генератора у розмірі 813200,00 грн., сплачена ОСОБА_1 за рахунок коштів отриманих у борг за договором позики від 04 лютого 2022 року (розписки), укладеного з ОСОБА_4 .

16 січня 2023 року ОСОБА_1 повернула ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 406600,00 грн., та 08 травня 2024 року повернула залишок суми у розмірі 406600,00 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково і стягнуто додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , у розмірі 203300,00 грн.

06 червня 2024 року ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_1 було сплачено грошові кошти у розмірі 203300,00 грн., призначенням платежу відповідач зазначив «оплата додаткових витрат на утримання дитини, заявлена згідно з позовною заявою по справі № 205/6736/24».

10 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Індустріального ВДВС у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про закінчення виконавчого провадження № 75195786, у зв`язку із виконанням боргу та постановою головного державного виконавця Індустріального ВДВС у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 17 червня 2024 року закінчено виконавче провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2024 року клопотання ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду у справі №205/2364/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину залишено без розгляду.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Згідно із ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.

Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (ст. 185 СК України), той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Нормами чинного законодавства передбачено, що брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватись наперед або покриватись після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. При цьому наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, тощо).

У кожній справі з подібним предметом спору суд виходить із конкретних обставин справ щодо необхідності стягнення додаткових витрат, в залежності від особистих, індивідуальних особливостей дитини.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 127/16614/15-ц (провадження № 61-2371св18) Верховний Суд дійшов висновку, що «вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі».

У розумінні положень ч.2 ст.185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18), в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі № 201/15248/16-ц.

Отже, заявляючи позов про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, саме позивач має довести вимоги про їх стягнення.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_2 після відкриття провадження у справі було сплачено витрати на придбання і заміну генератора блукаючого нерва для сина, ОСОБА_3 , шляхом переказу коштів у розмірі 203300,00 грн. на картковий рахунок ОСОБА_1 , що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією про переказ грошових коштів (а.с. 43) та випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 (а.с. 54).

При здійсненні 06 червня 2024 року платежу із переказу грошових коштів у розмірі 203300,00 грн. ОСОБА_2 було зазначено призначення платежу «для оплати додаткових витрат на утримання дитини по позовній вимозі у справі № 205/6736/24 від ОСОБА_2 », тобто, чітко зазначено, що грошові кошти у вказаному розмірі сплачені ним саме в межах заявленого позову у даній справі.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1,2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення справи, суд дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини, оскільки останнім добровільно сплачено грошові кошти у вказаному розмірі.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив той факт, що переказ грошових коштів у сумі 203250,00 грн за квитанцією №9344-4392-8056-0057 від 06 червня 2024 року було здійснено з терміналу самообслуговування, що позбавило можливості позивача отримати інформацію як про відправника грошових коштів, так і про призначення платежу, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою по надходженням по картці останньої від 27 серпня 2024 року, в якій інформація про відправника і призначення платежу також відсутня, а тому відсутні підстави вважати, що це саме переказ грошових коштів в межах цієї справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки заявляючи позов про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, саме позивач має довести вимоги про їх стягнення, однак останньою ні суду першої інстанції ні апеляційної інстанції не надано належних доказів на спростування оплати понесених витрат на утримання дитини відповідачем, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що від відповідача на банківську картку позивача надходив лише один платіж на суму 203250,00 грн. та виконавче провадження №75195786 було закінчено у зв`язку з виконанням вимоги виконавчого документа в повному обсязі, саме на підставі єдиного грошового переказу, що підтверджує виконання вимог виконавчого документа шляхом отримання грошових коштів у сумі 203250,00 грн., за квитанцією №9344-4392-8056-0057 від 06 червня 2024 року, оскільки інших грошових коштів від відповідача не надходило, а тому наявні підстави для задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції по суті вирішення позову та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна