ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/10203/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2025 року, яке ухвалено суддею Пустовітом О.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 20 березня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні комплексом нежитлових будівель та споруд.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач ОСОБА_1 , як власник комплексу нежитлових будівель та споруд, а саме: офіс А-1, загальною площею 102,6 кв.м.; баня Б-1, загальною площею 80,8 кв.м.; гараж В-1, загальною площею 137,0 кв.м.; ворота №1; огорожа №2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , має намір розпорядитися належним йому нерухомим майном, тобто вказаним комплексом, а саме продати його, але цього зробити не може, так як потенційні покупці комплексу бажають оглянути його приміщення, але не можуть це зробити, оскільки відповідач по справі змінив замки на воротах та огорожі, виставив охорону у комплексі,. яка не пускає його до даних приміщень, чинить всілякі перепони у користуванні належним йому на праві власності комплексом нежитлових будівель та споруд. Крім того, покупці комплексу не бажають після придбання належного йому комплексу в майбутньому вирішувати проблеми з виселенням відповідача в судовому порядку. Таким чином, відповідач по справі перешкоджає йому, як власнику комплексу нежитлових будівель та споруд, користуватися ним. Він намагався у добровільному порядку домовитися з відповідачем про доступ до користування комплексом, але від розмови відповідач в категоричній формі відмовився та звільняти належний позивачеві комплекс не бажає.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд: усунути йому перешкоди в користуванні комплексом нежитлових будівель та споруд, а саме: офіс А-1, загальною площею 102,6 кв.м.; баня Б-1, загальною площею 80,8 кв.м.; гараж В-1, загальною площею 137,0 кв.м.; ворота №1; огорожа №2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідача в місячний термін з дня набрання рішення суду законної сили звільнити вищезазначений комплекс з приміщень вказаного комплексу; заборонити відповідачу знаходитися у даному комплексі в подальшому без відповідного дозволу позивача та контролю.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2025 року позовні вимоги задоволено.

Усунено ОСОБА_1 , перешкоди в користуванні комплексом нежитлових будівель та споруд, а саме: офіс А-1, загальною площею 102,6 кв.м.; баня Б-1, загальною площею 80,8 кв.м.; гараж В-1, загальною площею 137,0 кв.м.; ворота №1; огорожа №2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в місячний термін з дня набрання рішення суду законної сили звільнити вищезазначений комплекс з приміщень вказаного комплексу, та заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходитися у даному комплексі за адресою: АДРЕСА_1 , в подальшому без відповідного дозволу ОСОБА_1 та його контролю.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушеня судом норм процессуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, задовольняючи позовні вимоги, як на основний аргумент посилається на вимоги ч.1 ст. 319 ЦК України та ч.1 ст. 391 ЦК України, відповідно до яких, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу, який би вказував, що відповідач будь-яким чином перешкоджає йому володіти, користуватися та розпоряджається належним йому майном.

При цьому, судом, лише на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено право власності позивача на спірний комплекс нежитлових приміщень, що суперечить позиції викладеній у Постанові ВП ВС від 22.06.2021 № 334/3161/17 (14-188 цс 20), в п. п. 49, 50 якої, зазначено, що до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що сам договір купівлі продажу серія та номер: ВСР №300301, реєстр 626, виданий 12.04.2006 року приватним нотаріусом Криворізького МНО Рогожиною А.В., на який посилається позивач, судом не досліджувався, в матеріалах справи відсутній. Крім того, на передчасність висновків суду щодо законності виникнення у позивача права власності на спірний комплекс нежитлових приміщень, вказував відповідач у відзиві, жодний довід якого не був прийнятий судом до уваги, оскільки з оскаржуваного рішення вбачається, що суд обмежився лише переліком доводів відповідача, не надавши їм належної оцінки та не обґрунтувавши причини неврахування.

Судом не було враховано, що ОСОБА_2 є єдиним власником та директором Малого приватного підприємства «МАЯК» (), місцезнаходження якого з 1992 року зареєстроване за адресою 50013, м. Кривий Ріг, вул. Штерівська, Виробнича база. 01.12.2010 на підставі рішення № 1/12 власника на посаду директора був призначений - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який до призначення на посаду взагалі не мав жодного відношення до підприємства (не обіймав інших посад, не співпрацював тощо). 22.06.2017 на підставі рішення власника № 3 відповідача ОСОБА_1 звільнено з посади директора. Після неодноразових погроз та протиправних дій з боку ОСОБА_1 , 15.11.2024, відповідач звернувся до органів Національної поліції та в заяві акцентував увагу органу досудового розслідування, що договір купівлі - продажу був укладений 12.04.2006, коли ОСОБА_1 взагалі не був пов`язаний з підприємством, директором якого став лише у 2010 році, а право власності було зареєстроване на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 64601047 від 25.08.2022 15:02:16, реєстратором - Волос Оленою Володимирівною, Глеюватська сільська рада, Дніпропетровська обл. Окрім цього, незрозуміло з ким саме ОСОБА_1 укладав договір купівлі-продажу, оскільки на вказане приміщення взагалі відсутнє право власності. Факт відсутності права власності на приміщення, які знаходяться на виробничій базі підтверджується обставинами, які були встановлені під час судового розгляду Господарським судом Дніпропетровської області справи № 904/8330/17 за результатами розгляду якої, судом було ухвалено рішення від 07.11.2017, яким встановлено, що згідно листа КП ДОР "Криворізьке бюро технічної інвентаризації" від 18 жовтня 2017 року №1732 жодних даних стосовно реєстрації права власності на нерухоме майно чи вчинення будь яких інших дій відносно будівель виробничої бази, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в архіві КП ДОР "Криворізьке БТІ" не знайдено. 30.11.2024 за даним фактом в Єдиний реєстр досудових розслідувань внесені відомості за №0000685 та розпочато досудове розслідування, вказаний витяг наданий суду в якості доказу. При цьому, відповідач, як директор малого приватного підприємтсва «Маяк» звертався до Міністрерства юстиції України із скаргою на рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності на спірну нерухомість за ОСОБА_1 , й суд не надав належної оцінки цим обставинам.

Порушення норм процесуального права полягає в тому, що суд проігнорував майже всі доводи сторони відповідача щодо сумнівності набуття позивачем права власності на нерухоме майно та не надав їм належної та обгрунтованої оцінки.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.08.2022, ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить комплекс нежитлових будівель та споруд, а саме: офіс А-1, загальною площею 102,6 кв.м.; баня Б-1, загальною площею 80,8 кв.м.; гараж В-1, загальною площею 137,0 кв.м.; ворота №1; огорожа №2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: ВСР№300301, реєстр 626, виданого 12.04.2006 року приватним нотаріусом Криворізького МНО Рогожиною А.В.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо усунення йому перешкод у користуванні вказаним нерухомим майном, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 в місячний термін з дня набрання рішення суду законної сили звільнити вищезазначений комплекс з приміщень вказаного комплексу та заборони ОСОБА_2 знаходитися у даному комплексі за адресою: АДРЕСА_1 , в подальшому, без відповідного дозволу ОСОБА_1 та його контролю, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач обмежує позивача у здійсненні права власності щодо належного йому майна, зокрема, користування таким.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.08.2022, ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить комплекс нежитлових будівель та споруд, а саме: офіс А-1, загальною площею 102,6 кв.м.; баня Б-1, загальною площею 80,8 кв.м.; гараж В-1, загальною площею 137,0 кв.м.; ворота №1; огорожа №2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо сумнівності набуття позивачем ОСОБА_1 права власності на вказане майно колегією суддів відхиляються.

Так, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр прав єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Отже, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.08.2022 є належним та достатнім доказом, що підтверджує право власнсоіт позивача ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно, й доказів протилежного суду не надано.

Посилання ж сторони відповідача на висновки Господарського суду Дніпропетровської області справи № 904/8330/17, внесення в Єдиний реєстр досудових розслідувань відомостей за №0000685 та звернення до Міністерства юстиції України із скаргою на рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності на спірну нерухомість за ОСОБА_1 колегією суддів не приймаються, оскільки, станом на теперішні час, реєстрація права власності на спірне майно за ОСОБА_1 не визнана незаконною, запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності не вилучено та не скасовано, а тому ОСОБА_1 є власником цього майна.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Захисту в суді підлягає не будь яке право особи, а саме порушене. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила. Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Позивач, звертаючись до суду з позовною заявою зобов`язаний довести наявність порушених його прав та законних інтересів, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.

Так, судом першої інстанції оскаржуваним рішенням встановлено порушення відповідачем права користування позивачем належним йому на праві власності нерухомим майном - комплексом нежитлових будівель та споруд, а саме: офіс А-1, загальною площею 102,6 кв.м.; баня Б-1, загальною площею 80,8 кв.м.; гараж В-1, загальною площею 137,0 кв.м.; ворота №1; огорожа №2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а доводи апеляційної скарги щодо недоведення цих обставин колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки, з огляду на позицію сторони відповідача, останнім категорично заперечується та не визнається сам факт належності спірного майна на праві власності позивачеві ОСОБА_1 , а тому до його тверджень в цій частині колегія суддів відноситься критично.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, а доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Колегія суддів зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених апеллянтом у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: