ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/4526/22 Номер провадження 22-ц/814/2682/25Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л. І. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Карпушина Г. Л., Обідіної О. І.,

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 березня 2025 року та на додаткове рішення цього суду від 30 квітня 2025 року, ухвалені в місті Полтава під головуванням судді Стрюк Л. І.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 21.09.2011 за договором позики, укладеним між ним та ОСОБА_1 , він передав останньому у позику грошові кошти в загальній сумі 9 000 доларів США з кінцевим терміном повернення не пізніше 21 вересня 2019 року. Кошти були позичені для придбання нерухомого майна - житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт передачі вказаних грошових коштів підтверджується розпискою позичальника від 21.09.2011.

На виконання умов договору позики ОСОБА_1 сплачував на банківський рахунок незначну частину винагороди за користування коштами на суму 16 778 грн, які сплачені як часткове погашення процентів від суми позики.

Розмір процентів договором позики встановлений не був, а тому вважав, що позичальник зобов`язаний за законом виплачувати щомісяця до дня повернення позики проценти на рівні облікової ставки НБУ.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 9 810 доларів США - суми боргу з урахуванням 3% річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України та 101 033,80 грн - процентів за договором позики, а також судові витрати в сумі 5 507 грн.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 03 червня 2024 року у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 залучено до участі у справі його правонаступників позивача - спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а. с. 101, т. 1).

22 серпня 2024 року позивач ОСОБА_2 та законний представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подали заяву про збільшення позовних вимог, в якій просили стягнути з ОСОБА_1 на їх користь 9 000 доларів США основного боргу, 1 350 доларів США 3% річних (за курсом НБУ складає 55 816,97 грн), 129 167,80 грн процентів за користування грошовими коштами та судові витрати.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 28 березня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в рівних частинах на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 21.09.2011 в розмірі 7 823,3 долари США та 3% річних в сумі 568,86 доларів США, а всього 8 392,16 доларів США - по 4 196,08 доларів США кожному.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 30 квітня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 в рівних частинах на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3 468,25 грн, по 1 734,12 грн кожному.

Стягнуто ОСОБА_1 в рівних частинах на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, по 2 500 грн кожному.

Не погодившись з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 оскаржив їх в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі на основне рішення суду, ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд не дослідив та не приєднав до матеріалів справи оригінал розписки від 21.09.2011, як підтвердження наявності боргу, відсутність якої є самостійною підставою для відмови у позові, оскільки на момент звернення до суду борг повністю відсутній.

Зазначає, що в порушення норм процесуального права суд не взяв до уваги його пояснення про те, що він погасив борг частинами шляхом перерахування коштів на картку ОСОБА_4 , а також вибірково і не в повному обсязі дослідив виписки по рахунку ОСОБА_4 , які підтверджують, що за період з вересня 2011 року по січень 2016 року ним було сплачено в погашення боргу 5 300 доларів США.

При цьому, суд безпідставно не задовольнив його клопотання про витребування доказів - виписок усіх надходжень на банківські картки ОСОБА_4 .

Також вказує, що суд безпідставно стягнув з нього 3% річних на залишок суми боргу, оскільки їх нарахування не передбачено умовами розписки.

Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду мотивовано тим, що присуджена до стягнення сума витрат на правничу допомогу адвоката є необґрунтованою, не відповідає принципу співмірності відносно складності справи, виконаних адвокатом робіт, витраченого часу, обсягом наданих послуг, ціною позову, чого не врахував суд першої інстанції при ухваленні рішення.

Вказує, що реальний обсяг наданої правничої допомоги є незначним, дана справа є справою незначної складності, не становить публічного інтересу, а поданий адвокатом розрахунок понесених витрат є необґрунтованим.

Зазначає, що в заяві про ухвалення додаткового рішення позивачами не було конкретизовано яку саме суму судового збору необхідно стягнути з відповідача, на що суд не звернув увагу та вийшов за межі позовних вимог.

Зауважує, що сума судового збору при поданні позову до суду була сплачена ОСОБА_4 , є його витратами за життя і право на відшкодування таких витрат не входить до складу спадщини. Судовий збір при поданні заяви про збільшення позовних вимог було сплачено лише ОСОБА_2 , а відтак стягнення її в рівних частинах на користь позивачів є порушенням норм матеріального права.

Звертає увагу, що суд порушив принцип пропорційності стягнення судового збору до частини задоволених позовних вимог та стягнув судовий збір в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Микитюк В. О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що 21 вересня 2011 року між позикодавцем ОСОБА_4 та позичальником ОСОБА_1 укладено договір позики грошових коштів на суму, що еквівалентна 9 000 доларів США, яку позичальник зобов`язався повернути не пізніше 21.09.2019, що підтверджується власноручною розпискою ОСОБА_1 , оригінал якої наданий суду (а. с. 78, т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, внаслідок чого відповідно до статей 1218-1220 ЦК України відкрилася спадщина, до складу якої увійшли усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, у тому числі права кредитора у спірному зобов`язанні, які не пов`язані нерозривно з особою спадкодавця.

Відповідно до статті 1216, частин другої, третьої статті 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно статті 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги за законом належать діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, внаслідок смерті позивача по справі ОСОБА_4 , його мати - ОСОБА_2 та неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , замінили позивача у спірних правовідносинах у порядку правонаступництва та вправі вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання пропорційно до належної кожному з них частки у спадщині, які згідно частини першої статті 1267 ЦК України є рівними.

Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основними засадами (принципами) цивільно судочинства є, зокрема, змагальність сторін.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частини третьої статті 13, частини четвертої статті 12 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд та кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій.

У справі, що переглядається апеляційним судом, предметом спору є зобов`язання ОСОБА_1 за договором позики, наявність якого підтверджується оригіналом розписки позичальника від 21.09.2011, що підтверджує як факт одержання відповідачем грошових коштів у сумі, еквівалентній 9 000 доларів США, від ОСОБА_4 , так і факт невиконання ним свого обов`язку з повернення такої ж суми грошових коштів.

Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо сплати ним коштів за договором позики у період з 2011 до 2016 років та відсутність заборгованості у зв`язку із повним виконанням ним зобов`язання за спірним договором не підтверджуються належними засобами доказування, а наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики ним належним чином не виконано.

Встановивши фактичні обставини справи та правильно застосувавши норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду щодо їх застосування, згідно яких у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у договорі такої істотної його умови, як розмір та порядок сплати процентів, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані та позивачі не мають права на одержання від позичальника процентів за договором позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості з урахуванням сплачених відповідачем коштів у часткове повернення позики, та трьох процентів річних від простроченої суми, що відповідає вимогам статей 1046, 1050, 625 ЦК України і доводами апеляційної скарги відповідача не спростовується.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України є правом кредитора, яким він наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу, тому доводи апеляційної скарги, що такий розмір процентів не передбачений умовами договору є безпідставними.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, встановленими договором (див. постанову Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 161/11703/22 (провадження № 61-11958св23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) вказано, що розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, не підлягає зменшенню судом.

Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання та визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, тому при обрахунку трьох процентів річних за основу береться прострочена сума, визначена у договорі відповідно до валюти зобов`язання.

Таким чином, позивачі вправі вимагати від відповідача повернення суми боргу з урахуванням трьох процентів річних за весь час прострочення грошового зобов`язання за договором позики від 21.09.2011, починаючи з 22 вересня 2019 року по 23 лютого 2022 року включно відповідно до вимог пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції.

За наведених обставин колегія судів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого по суті позовних вимог, та залишає рішення суду без змін, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

У частині перегляду додаткового рішення суду з розподілу судових витрат позивачів на професійну правничу допомогу та судового збору, колегія суддів виходить з наступного.

За правилами пункту 6 частини першої статті 264, пункту 2 частини п`ятої статті 265 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, про що зазначається у резолютивній частині рішення.

Якщо суд, який ухвалив рішення, не вирішив питання про судові витрати, цей суд може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, яке може бути оскаржено (пункт 3 частини першої, частина п`ята статті 270 ЦПК України).

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносяться витрати на професійну правничу допомогу, за правилами пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно частин першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

3

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в суді першої інстанції здійснювалось Адвокатським об`єднанням «Мазепа та Партнери»» на підставі договорів про надання правничої допомоги № б/н від 14.05.2024, додаткових угод № 1 і № 2 до них та ордерів на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1185869 та серії АХ № 1189069, виданих адвокату Микитюк В. О. (а. с. 3, 9, 14, т. 2).

На виконання умов договору його сторонами 02.04.2025 було підписано Акт № 1 приймання-передачі наданих послуг та Звіт наданих послуг за договором про надання професійної правничої допомоги на суму 46 850 грн (а. с. 6-8, т. 2).

Ухвалюючи додаткове рішення про часткове стягнення з відповідача на користь позивачів понесених витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000 грн - по 2 500 грн кожному, суд першої інстанції дотримався вимог частин другої, четвертої, п`ятої статті 137, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України та виходячи із критерію складності справи, обсягу наданих адвокатських робіт, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини даної справи, дійшов вірного висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що відповідає критерію пропорційності, розумності та справедливості.

При розподілі між сторонами судових витрат зі сплати судового збору, суд вірно застосував норми частини першої статті 141 ЦПК України та стягнув з відповідача на користь позивачів сплачений по справі судовий збір за подання позовної заяви пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як правонаступники первісного позивача - ОСОБА_4 мають право на компенсацію судових витрат незалежно від того ким було сплачено судовий збір за наявності документального підтвердження його сплати та надходження усієї належної до сплати суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями про сплату судового збору та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а. с. 1, 2, 126, 129, т. 1).

Таким чином, колегія суддів погоджується і з додатковим рішенням суду першої інстанції, не вбачаючи підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів.

Враховуючи те, що оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, а апеляційна скарга відповідача залишенню без задоволення, понесені відповідачем судові витрати зі сплати судового збору за подання цієї апеляційної скарги у межах належної до сплати суми судового збору згідно підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» покладаються на відповідача.

Відповідно до пункту 1 частини першої, частин другої, п`ятої статті 7 Закону України «Про судовий збір» у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, питання щодо повернення судового збору у розмірі переплаченої суми вирішується за ухвалою суду за клопотанням особи, яка сплатила судовий збір. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 березня 2025 року та додаткове рішення цього суду від 30 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Г. Л. Карпушин

О. І. Обідіна