РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/22549/24

Провадження № 22-ц/4815/896/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»,

відповідач ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Акціонерне товариство

«ОТП Банк»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2025 року у складі судді Галінської В. В., ухвалене в м. Рівне, дата складання повного тексту не зазначена,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернулося до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Акціонерне товариство «ОТП Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором № від 19.02.2021р. у розмірі 47948,43 грн., понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн., понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн..

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2025 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване тим, що новий кредитор ТОВ «Діджи Фінанс», який набув щодо відповідача право вимоги за кредитним договором, не дотримався порядку зміни умов договору, передбаченого ст.ст.651,654 ЦК України, а договором не встановлено порядку зміни строку виконання зобов`язання, строк виконання якого не настав, а тому позовні вимоги про дострокове стягнення суми заборгованості за кредитним договором № від 19 лютого 2021 року є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Вважаючи рішення суду незаконним, Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що 19.02.2021р. між АТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № , відповідно до п. 1.1. якого Банк надає позичальнику кредитні кошти, а позичальник зобов`язується їх отримати та повернути на таких умовах: - загальна сума кредиту 32280,00 грн.; - строк повернення кредиту до 19.02.20206 року включно. 21.10.2022р. між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір факторингу № 21/10/22, відповідно до якого АТ «ОТП БАНК» передає, а ТОВ «Діджи Фінанс» приймає право грошової вимоги, що належить АТ «ОТП БАНК», і стає кредитором за кредитними договорами, укладеними між АТ «ОТП БАНК» і Боржниками, в розмірі Портфеля Заборгованості (п. 1.1. Договору факторингу). Згідно витягу з реєстру боржників №1 до договору факторингу №21/10/22 від 21.10.2022 року, позивач набув право вимоги відносно ОСОБА_1 на загальну суму 47948,43 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 29916,54 грн.; заборгованість за відсотками - 18031,89 грн. Аналогічна сума заборгованості відображена в розрахунку заборгованості за кредитним договором №, який також долучався до позовної заяви. З розрахунку заборгованості за кредитним договором № вбачається, що позичальником 22.03.2021р, 24.03.2021р. та 19.04.2021р. були здійснені платежі на погашення заборгованості за цим договором. Після цих дат позичальник припинив вчиняти будь-які дії щодо погашення кредиту. Суд дійшов помилкового висновку про відмову в позові з мотивів того, що строк дії кредитного договору спливає лише 19.02.2026 року. Порушення позичальником Графіку платежів є підставою для дострокового стягнення всієї суми заборгованості, оскільки ануїтетна модель передбачає рівномірне повернення боргу та є істотною умовою договору. Зазначає щодо орієнтовного розрахунку судових витрат, що судові витрати апелянта складаються зі сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн., про що додає відповідні докази. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, також просить вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами у суді першої та апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Мазур О. Г. вказує, що вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, тому просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також просить стягнути з ТзОВ «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 судові витрати щодо надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції у розмірі 4000,00 грн.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, 19.02.2021 р. між ОСОБА_1 та АТ «ОТП Банк» укладено Кредитний договір № .

Відповідно до п.1.1 кредитного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 32280 гривень на споживчі цілі. Дата остаточного повернення кредиту 19 лютого 2026 року, строк на який надається кредит визначається графіком платежів.

Відповідно до п. 1.2 Договору протягом дії кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка у розмірі 40% річних.

Відповідно до п. 1.3 Договору повернення Кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати Позичальником Ануїтетних Платежів на Рахунок погашення Боргових зобов`язань, реквізити якого визначені у Додатку № 1 до Кредитного договору. Застереження: Якщо дата повернення Кредиту та нарахованих процентів припадає на не Банківський день, Платежі здійснюються Позичальником в Банківський день, наступний за таким не банківським днем.

Відповідно до п. 1.5 Договору підписанням кредитного договору Позичальник заявляє, гарантує та підтверджує, що, зокрема з Правилами кредитування, зокрема з положенням щодо відповідальності Позичальника, та Тарифами Банку, які є невід`ємною частиною Кредитного договору, та які розміщені на офіційному сайті банку ознайомлений і згоден, а також зобов`язується їх неухильно дотримуватись.

Як вбачається із графіка платежів та розрахунку загальної вартості кредиту, де міститься підпис відповідача ОСОБА_1 , датою останнього внесення платежу є 19.02.2026 року.

21.10.2022 року за Договором факторингу № 21/10/22, АТ «ОТП Банк» відступлено право вимоги за Кредитним договором № від 19.02.2021 року на користь ТОВ «Діджи Фінанс» до відповідача ОСОБА_1 ..

Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу №21/10/22 від 21 .10.2022 року, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги відносно ОСОБА_1 за кредитним договором № від 19 лютого 2021 року у розмірі 47 948,43 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 29 916,54 грн.; заборгованість за відсотками 18 031,89 грн..

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, і як наслідок виникнення заборгованості, про стягнення якої позивач і звернувся з даним позовом до суду.

Правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», договір був укладений у письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених ЗУ «Про електронну комерцію».

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Відповідна позиція щодо застосування вказаних норм права викладена в постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20 (провадження № 61-6379св21).

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

У постанові Верховного Суду у справі №127/33824/19 від 07.10.2020 р. суд дійшов висновку, що «Без отримання листа на адресу електронної пошти і смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, цей правочин, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі».

Можливість укладення договору вищевказаним способом підтверджується правовою позицією, яка викладена Верховним Судом у постанові від 23.03.2020 року у справі №404/502/18, у постанові від 09.09.2020 року у справі №732/670/19 та ін.

Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст.8 Закону України Про електронні документи та електронний документообіг).

У апеляційній скарзі позивач посилається на п. 1.3, п.4 кредитного договору, умови договору факторингу укладеного АТ «OTP Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» від 21.10.2022 року №21/10/22, Витяг з реєстру боржників №1 до договору факторингу, і доводить, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову виключно з мотивів того, що строк дії кредитного договору спливає лише 19 лютого 2026 року. Скаржник зазначає, що така позиція не відповідає вимогам ч.2 ст. 1050 ЦК України, яка передбачає право кредитодавця вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту у разі порушення позичальником умов договору, зокрема щодо повернення чергових платежів.

Разом з тим, відповідно до умов кредитного договору, повернення кредитних коштів здійснюється шляхом ануїтетних щомісячних платежів, які включають в себе як тіло кредиту, так і проценти.

Як вбачається із кредитного договору, кредитні кошти було надано відповідачу на споживчі цілі, а тому до спірних правовідносин відповідно до частини третьої статті 1054 ЦК України підлягає застосуванню Закон України «Про споживче кредитування».

Відповідно до ч.4 ст.16 цього Закону, у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Аналіз ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» дає підстави для висновку, що головною умовою для звернення кредитодавця до суду з позовом про дострокове стягнення споживчого кредиту є письмове повідомлення, що дає можливість боржнику виконати вимогу кредитодавця протягом строку, встановленого в договорі чи Законі, після чого кредитодавець позбавляється права вимагати повернення кредиту достроково.

Загальний зміст поняття «повідомлення» передбачає не тільки направлення відомостей, з якими особу слід ознайомити, а й отримання цією особою зазначених відомостей. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №344/3627/16-ц (провадження № 61-21032св18), від 03 червня 2020 року у справі № 359/8181/18 (провадження № 61-22164св19).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року у справі № 638/13683/15-ц сформовано правові висновки, що порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

Норми ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» в даному випадку є спеціальними та підлягають першочерговому застосуванню.

Так, згідно з паспортом споживчого кредиту у разі просторочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором споживчого кредитування: Позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 150 грн. за кожний випадок простроченого/ несвоєчасно сплаченого платежу, але не частіше ніж 1 раз за календарний місяць.

При цьому, умовами кредитного договору № від 19.02.2021 р. не передбачено дострокове стягнення банком з позичальника усієї суми кредиту у випадку порушення ним зобов`язань за кредитом, а тому для застосування до позичальника такої санкції за неналежне виконання договору кредиту, як дострокове повернення усієї суми кредиту, кредиторові слід дотриматися вимог, передбачених законом.

У кредитному договорі зазначено кінцевий термін погашення заборгованості 19 лютого 2026 року.

У даній справі досудова вимога про усунення порушень відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» позивачем відповідачу не направлялась, а отже, на день подання даного позову до суду 18.11.2024 року позивач не набув відповідного права на погашення позичальником достроково всієї кредитної заборгованості за договором, строк виконання якого ще не настав.

Покликання апелянта на те, що порушення позичальником графіку платежів є підставою для дострокового стягнення всієї суми заборгованості, оскільки ануїтетна модель передбачає рівномірне повернення боргу та є істотною умовою договору, апеляційним судом відхиляються як такі, що суперечать нормам закону.

Так, згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦПК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Беручи до уваги, що новий кредитор ТОВ «Діджи Фінанс», не дотримався порядку зміни умов договору, передбаченого ст.ст. 651, 654 ЦК України, а договором не встановлено порядку зміни строку виконання зобов`язання, строк виконання якого не настав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про дострокове стягнення суми заборгованості за кредитним договором № від 19.02.2021 р. не підлягають задоволенню, з огляду на передчасність їх заявлення.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, постанову Великої Палати ВС від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 вважаємо, що Верховним Судом висновки зроблені за інших підстав заявленого позову, суб`єктного складу сторін, фактичних обставин, встановлених судами у справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного судового рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності та взаємозв`язку із нормами закону, якими ті врегульовані, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованості за кредитним договором № від 19.02.2021 року.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Представником ОСОБА_2 адвокатом Мазуром Олександром Григоровичем заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу, понесену його довірителькою в суді апеляційної інстанції, в розмірі 4 000,00 грн.

Відповідно до положень ч.1 та ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу заявником надано: договір про надання правової допомоги від 27.06.2025 р., укладений між адвокатом Адвокатського об`єднання «Лінія права» Мазуром О.Г. та ОСОБА_3 ; додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги від 27.06.2025 р., акт приймання-передачі

наданих послуг правової допомоги з описом виконаної роботи від 30.06.2025 р..

Так, у п.3.1 договору про надання правової допомоги від 27.05.2025 р. передбачено, що за правничу допомогу, передбачену в пункті 1.2. договору клієнт сплачує адвокату винагороду в розмірі, визначеному додатковою угодою до даного договору, який є його невід`ємною частиною. Відповідно до умов п.1 додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 27.06.2025 р. сторони узгодили, що правнича допомога, з питань визначених у цій Додатковій угоді, є оплатною та її вартість (гонорар) є узгодженою та становить: за підготовку відзиву на апеляційну скаргу в інтересах відповідача Троцюк Яни Олександрівни у справі № 569/22549/24 за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 4000 (чотири тисячі) грн.

Відповідно до п.2 додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 27.05.2025 р. сторони узгодили, що вартість наданих послуг (гонорар) встановлюється незалежно від результату розгляду апеляційної скарги ТОВ «Діджи Фінанс» Рівненського міського суду Рівненської області від 11 квітня 2025 року у справі №569/22549/24, за підготовку проекту відзиву на апеляційну скаргу. Вартість наданих послуг (гонорар) сплачується Клієнтом шляхом безготівкового перерахування коштів на розрахунковий рахунок Адвоката на протязі 5 (п`яти) календарних днів з дати ухвалення судом остаточного судового рішення по справі.

В акті приймання-передачі послуг правової допомоги від 30.06.2025 року сторони підтвердили факт та вартість надання послуг правової допомоги з підготовки відзиву на позов у сумі 4000 грн.

У справі № 755/9215/15-ц Велика Палата також вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

Інші учасники справи, яким у встановленому законом порядку отримали копію відзиву на апеляційну скаргу, де міститься клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, не заперечили проти як самого факту стягнення витрат на правничу допомогу, так і заявленого їх розміру.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання про обґрунтованість заяви про стягнення витрат на правничу допомогу та наявність підстав для її задоволення у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 137, 141, 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Хилевич С. В.