КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/2504/22 Головуючий у І інстанції - Аббасова Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Печерська районна в місті Києві державна адміністрація Служба у справах дітей та сім`ї про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Печерська районна в м. Києві державна адміністрація Служба у справах дітей та сім`ї про визначення місця проживання дитини,-

установив:

У січні 2022 року ОСОБА_2 завернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Печерська районна в м. Києві державна адміністрація Служба у справах дітей та сім`ї про визначення місця проживання дитини.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 27 березня 2013 року у Магістраті Південно-Західної Фінляндії підрозділу м. Раума між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб.

За час перебування у шлюбі народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В 2016 році родина ОСОБА_4 переїхала в Україну.

В березні 2020 року, повернувшись з відрядження, ОСОБА_1 повідомив, що у нього є інша жінка і він більше не бажає проживати разом із нею та їх спільною дитиною.

З весни 2020 року батько дитини з сином не спілкується, участь у його вихованні та утриманні не приймає, що стало підставою для звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, що було здійснено в серпні 2020 року.

Через звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в листопаді 2020 року ОСОБА_1 у присутності сина наніс їй тілесні ушкодження, що було зафіксовано відповідним зверненням до поліції.

В квітні 2021 року шлюб між нею та ОСОБА_1 було розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва.

Також рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 грудня 2020 року у справі №757/33655/20-ц стягнуто із відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , починаючи із 06 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця.

ОСОБА_1 свій обов`язок, щодо утримання дитини добровільно не виконував, також ухилявся від виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 грудня 2020 року про стягнення аліментів. Станом на 31 березня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів складала 578567,45 грн.

Неповнолітній син ОСОБА_3 проживає разом із нею, проте між батьками дитини наявний спір, щодо місця проживання їх спільної дитини, оскільки батько дитини не визнає її право на проживання сина разом із нею.

В листопаді 2019 року у дитини було виявлено затримку психо-мовного розвитку. Вказувала, що вона приділяє велику увагу розвитку дитини та заняттям з ним, дитина тривалий час відвідує логопедичну групу закладу дошкільної освіти і на даний час спостерігаються позитивні зміни у розвитку його мовлення.

Натомість батько жодної участі у вихованні дитини не приймає, жодного разу до лікувальних закладів не з`являвся, дитиною не цікавиться.

З весни 2020 року батько дитини із своїм сином не спілкується, участь у його вихованні не приймає, участь в утриманні дитини в грошовому еквіваленті або в натуральній формі не брав.

Вона забезпечує сину психологічний та фізичний розвиток, а також створює сприятливий емоційний клімат у родині, тому доцільним є проживання дитини з нею, як з матір`ю.

Просила суд, визначити проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з нею, як матір`ю - ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на свою користь судові витрати.

26 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Печерська районна у м. Києві державна адміністрація Служба у справах дітей та сім`ї про визначення місця проживання дитини.

Свої вимоги обґрунтував тим, що дійсною причиною розпаду сім`ї стала подружня зрада ОСОБА_2 .

Після виявлення подружньої зради, він намагався зберегти сім`ю, приділяв усю увагу та час дружині та сину, забезпечував потреби сім`ї. Однак, ОСОБА_2 не мала бажання зберегти сім`ю, оскільки у неї був інший чоловік, тому сім`я розпалась остаточно.

Доводи ОСОБА_2 про те, що він добровільно не сплачує аліменти не відповідають дійсності. Він перераховував на рахунок матері дитини аліменти ще до моменту відкриття виконавчого провадження. До цього також платив аліменти, забезпечував сина усім необхідним, купував сину одяг, іграшки, необхідне приладдя та інші товари. В подальшому мати дитини закрила свій рахунок в банку, щоб ускладнити можливість добровільно сплачувати аліменти, тому він вимушений сплачувати аліменти через Державну виконавчу службу.

Під час його приїздів в Україну, син проживав у нього в квартирі тривалістю від декількох днів до понад тижня. Всі зустрічі проходили без участі матері дитини. При цьому, жодних нарікань з боку матері не було, син завжди з нетерпінням чекав зустрічі з батьком.

12 лютого 2021 року, ОСОБА_2 , з метою вчинення перешкод, викликала поліцію і разом із своїм адвокатом вони домоглись, щоб поліція забрала його у відділок для з`ясування обставин. Там він дізнався, що ОСОБА_2 подала неправдиву заяву про її побиття ще у 2020 році.

В той же день, 12 лютого 2021 року, ОСОБА_2 повідомила його про те, що сина він більше не побачить і дитина буде рости без нього.

До зазначеної дати, він, як батько, з сином постійно був на зв`язку і він постійно приїздив до м. Києва, щоб побачитись з сином.

На даний час мати дитини чинить перешкоди у спілкуванні його, як батька, з сином, не дозволяє дитині спілкуватись з ним по відеозв`язку, як це було раніше, ігнорує питання про дитину. Останній раз він бачив сина у грудні 2020 року, востаннє спілкувався з ним 12 лютого 2021 року. Весь цей час, він намагався поспілкуватись з ОСОБА_2 та її мамою, просив їх дати можливість поспілкуватись з дитиною по відеозв`язку, проте такі прохання були залишені без реагування.

Після введення в Україні воєнного стану, він неодноразово пропонував свою допомогу в транспортуванні сина до нього у Францію чи будь-яку іншу країну за його повної підтримки, проте мати дитини і бабуся відмовились.

Зазначає, що мати дитини вдається до маніпуляцій і в цьому використовує їхнього спільного сина, щоб зробити йому боляче та вимагає у нього більше грошей в якості аліментів.

Вважає, що проживання дитини в України, з огляду на те, що в країні триває війна, створює для дитини загрозу життю і здоров`ю, а також постійний стрес. В той час він, як батько дитини, має можливість забезпечити дитині належні безпечні умови та спокійні умови проживання та розвитку у Франції.

Просив суд, з урахуванням поданої 11 грудня 2023 року заяви про зміну предмету зустрічного позову, визначити місце проживання в порядку спільної фізичної опіки над дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним чотирнадцятирічного віку, і визначити його місце проживання за місцем проживання матері ОСОБА_5 на весь час, крім графіку проживання встановленого для нього, як батька, та за місцем його, батька ОСОБА_1 , проживання в Україні та за кордоном за таким графіком:

- кожну першу та третю п`ятницю, суботу та неділю місяця, які йдуть підряд, з 15:00 год п`ятниці до 19:00 год неділі безперервно, за місцем його проживання на час перебування в Україні, без обмеження місця перебування та поїздок;

- кожен день народження дитини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 кожного року до досягнення дитиною повноліття з 14:00 до 18:00 год, за місцем його проживання, на час перебування в Україні, без обмеження місця перебування та поїздок;

- підряд 7 днів під час кожних зимових канікул дитини, а саме: з 02 по 08 січня та 30 днів під час кожних літніх канікул дитини, а саме: з 01 по 31 липня, за місцем його проживання, а також для спільного відпочинку, в тому числі за кордоном;

- забезпечити безперешкодний доступ дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до спілкування з ним, як батьком, по відеозв`язку за допомогою Skype або Viber кожну середу, п`ятницю та неділю з 18:00 год до 20:00 год, а також кожен день народження дитини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 кожного року до досягнення дитиною повноліття з 17:00 до 18:00 год, а також у будь-який час за одноосібним бажанням дитини, в тому числі у вільний час у закладі освіти, де навчається дитина.

Якщо місцеві чи центральні органи влади України оголосять рекомендацію евакуюватися із м. Києва (або лише дітям), то в цьому випадку встановити місце проживання дитини з ним, як батьком, до закінчення військового стану в Україні.

Судові витрати покласти на ОСОБА_5 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2024 року, первісний позов задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю, ОСОБА_2 .

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначив, що суд першої інстанції не врахував при ухваленні оскаржуваного рішення наявність доведених перешкод з боку матері у здійсненні ним, як батьком, своїх батьківських прав, тобто у матеріалах справи містяться численні докази, які свідчать про цілеспрямоване створення ОСОБА_2 перешкод йому, як батькові, у спілкуванні з сином.

Суд першої інстанції проігнорував конкретні докази наявності сталого емоційно-психологічного зв`язку між дитиною та ним, як батьком, у минулому. Суд не врахував також обґрунтовану перспективу відновлення цього зв`язку, що безпосередньо впливає на забезпечення інтересів дитини у повноцінному спілкуванні з обома батьками.

Вказує, що для нього, судом першої інстанції, було застосовано надмірний стандарт доказування - і вимагалось надати докази не тільки місця проживання і акту обстеження умов, і розміру доходів, але й умови такого проживання, наявність поряд навчальних закладів, підтвердження щодо характеризуючих його даних, складу його сім`ї, наявність або відсутність на утриманні неповнолітніх чи непрацездатних осіб, способу життя, діяльності, наявності у власності чи в користуванні нерухомого майна.

При цьому судом встановлено, але проігноровано під час порівняння умов проживання сторін, наявність доказів про його доходи і місце роботи, акти проживання, як в м. Києві, так і у Франції, зазначення в акті про склад сім`ї, а саме, що з ним у Франції проживають його батьки, тобто рідні дідусь і бабуся дитини, а відповідно і докази перебування в його власності чи в користуванні необхідного житла та осіб, які з ним проживають.

Зазначає, що суд першої інстанції повністю відхилив його зустрічний позов, не надавши жодного обґрунтування, щодо впливу воєнного стану та пов`язаних із ним ризиків на безпеку дитини.

Просив суд, скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2024 року та ухвалити нове, яким частково задовольнити первісний позов ОСОБА_6 та задовольнити його зустрічний позов у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з березня 2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року було розірвано.

Після розірвання шлюбу, прізвище позивачки за первісним позовом « ОСОБА_4 » змінено на дошлюбне - « ОСОБА_7 ».

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копію свідоцтва про народження.

Встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, дитина залишилась проживати з матір`ю.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із тим, що сторони разом не проживають та у шлюбі не перебувають, між ними виник спір, щодо визначення місця проживання спільної дитини.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 грудня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 06 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 27691,30 грн. щомісячно, починаючи з 06 серпня 2020 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2021 року, рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 06 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

14 грудня 2021 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією винесено Розпорядження №801 «Про визначення участі батька у вихованні малолітньої дитини», згідно якого:

1.Визначено участь ОСОБА_1 у вихованні малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наступним чином:

- 1 та 3 вихідні з 15.00 год п`ятниці до 19.00 год неділі без присутності матері за фактичним місцем проживання батька дитини на час перебування в Україні;

- один місяць літніх канікул, а саме: з 01 по 31 липня без присутності матері за фактичним місцем проживання батька дитини на час перебування в Україні;

- сім днів зимових канікул, а саме: з 02 по 08 січня без присутності матері за фактичним місцем проживання батька дитини на час перебування в Україні;

- у день народження дитини з 14.00 год до 18.00 год без присутності матері.

Встановлено, що мати з дитиною проживають в квартирі АДРЕСА_1 , про що складено відповідний акт обстеження умов проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, під час обстеження умов проживання, проведено бесіду з дитиною, в якій дитина повідомила, що проживає й надалі хоче проживати з матір`ю, що підтверджується копією Акту бесіди від 22 лютого 2024 року.

ОСОБА_2 працює у Національному університеті біоресурсів і природокористування України на посаді старшого лаборанта кафедри екології агросфери та екологічного контролю, має самостійний дохід, достатній для матеріального забезпечення дитини, що підтверджується довідкою з місця роботи та довідкою про доходи.

Малолітній ОСОБА_3 , 2015 року народження, навчається у спеціалізованій школі №47 з поглибленим вивченням іноземних мов, що підтверджується характеристикою з місця навчання, у якій, серед іншого, зазначено, що мама приділяє увагу вихованню сина, постійно підтримує зв`язок зі школою та класним керівником, шкільним психологом, з батьком дитини жодного спілкування представників школи не було.

Згідно Висновку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 08 квітня 2024 року, Печерська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , 2015 року народження, разом з матір`ю - ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з урахуванням доказів, досліджених під час розгляду справи, та встановлених на їх підставі обставин, виходячи з інтересів самої дитини, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, з огляду на конкретні обставини даної справи, зважаючи на прихильність дитини до матері, дійшов висновку про відсутність підстав визначення спільної фізичної опіки над дитиною, оскільки на даний час проживання малолітньої дитини з матір`ю, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 ст. 2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Тлумачення указаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене.

Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

За змістом ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України, при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Верховний Суд у своїх постановах від 30 травня 2018 року (справа №343/1500/15), від 06 вересня 2018 року (справа №644/9094/16), від 17 жовтня 2018 року (справа №402/428/16) прийшов до висновку, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Крім цього, Верховний Суд наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову, оскільки на даний час проживання малолітньої дитини з матір`ю, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 цілеспрямовано створює йому перешкоди у спілкуванні з сином, тобто з боку матері чиняться перешкоди у здійсненні ним, як батьком, своїх батьківських прав, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 грудня 2021 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією винесено Розпорядження №801 «Про визначення участі батька у вихованні малолітньої дитини», згідно якого визначено участь ОСОБА_1 у вихованні малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступним чином: - 1 та 3 вихідні з 15.00 год п`ятниці до 19.00 год неділі без присутності матері за фактичним місцем проживання батька дитини на час перебування в Україні; - один місяць літніх канікул, а саме: з 01 по 31 липня без присутності матері за фактичним місцем проживання батька дитини на час перебування в Україні; - сім днів зимових канікул, а саме: з 02 по 08 січня без присутності матері за фактичним місцем проживання батька дитини на час перебування в Україні; - у день народження дитини з 14.00 год до 18.00 год без присутності матері.

Разом з тим, жодних доказів здійснення ОСОБА_1 дій, щодо особистої зустрічі з дитиною, матеріали справи не містять.

Крім того, ч. 1 ст. 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він останній раз бачив сина у грудні 2020 року, спілкувався з ним - в лютому 2021 року через початок конфлікту з матір`ю дитини ОСОБА_2 , яка, на даний час, створює йому перешкоди у змозі бачитися з дитиною та брати участь у вихованні сина, проте, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не довів наявність у нього об`єктивних, незалежних від нього, та створених відповідачем за зустрічним позовом перешкод для спілкування з дитиною, а також факт вжиття ним активних дій з метою захисту його, як він стверджує, порушених батьківських прав, з урахуванням Розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації №801 «Про визначення участі батька у вихованні малолітньої дитини», а отже, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки підстави для таких вимог не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Правовому захисту у цьому випадку може підлягати право у реалізації якого чиняться перешкоди, тобто здійснюється активна протидія засобам досягнення певної мети, однак позивач за зустрічним позовом про свої спроби зустрітися з дитиною за місцем проживання, у дошкільному закладі, чи інших місцях не повідомляє; до служби у справах дітей, на момент подачі зустрічної позовної заяви, з метою уникнення перешкод в отриманні побачень або фіксації фактів порушення його батьківських прав не звертався.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відмова у задоволенні зустрічного позову через його необґрунтованість та недоведеність не є перешкодою для підтримки зав`язків між батьком і дитиною у інших формах за погодженням батьків або ж визначення компетентним органом порядку за наявності обставин, що мають істотне значення.

Визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, не позбавляє батька права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні.

Об`єктом правосуддя у справах про піклування про дитину є гостро емоційні і постійно мінливі стосунки між батьками і їхньою дитиною, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою.

Правосуддя не в змозі встановлювати сталі чутливі людські стосунки та приписувати почуття прихильності. У той же час суд у межах своїх повноважень спрямовує учасників сімейного конфлікту до його вирішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування або зміни у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба