Рішенням Голосіївського районного міста Києва від 01 вересня 2024 року залишено без задоволення позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання незаконним та скасування рішень наглядової ради про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Суд виходив із необґрунтованості позовних вимог.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Встановлено, що 06квітня 2020 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду директора Департаменту з комплаєнмс-контролю АТ «Державний експортно-імпортний банк України».

29 грудня 2021 року за результатами службового розслідуванняскладено акт, яким встановлено факт грубого порушення ОСОБА_1 як директором Департаменту з комплаєнс-контролю, чинного законодавства (в тому числі, нормативно-правових актів у сфері фінансового моніторингу) щодо допущеної бездіяльності та зловживання своїми обов`язками на користь та в інтересах групи окремих компаній, а також рекомендовано Наглядовій раді Банку розглянути питання про притягнення ОСОБА_1 до передбачної законом відповідальності.

21 березня 2022 року ОСОБА_1 звільнено за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді і виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, що перешкоджає продовженню даної роботи.

Так, пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню роботи.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі

№ 219/9462/20 викладено правовий висновок, що для звільнення працівника за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України необхідною умовою є встановлення, що неналежне виконання працівником трудових обов`язків було результатом недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, що свідчать про відсутність вини працівника в неналежному виконанні трудових обов`язків і не може бути підставою для його звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Обставини, які свідчать про вину працівника, не можуть наводитися як аргумент, що обґрунтовує необхідність звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України. Якщо власник має докази винного неналежного виконання трудових обов`язків працівником з його вини, він вправі притягнути його до дисциплінарної відповідальності, зокрема у виді звільнення з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

У нашій справі підставою для звільнення позивача з роботи стали результати службового розслідування, яким встановлено факт грубого порушення ОСОБА_1 чинного законодавства та зловживання своїми обов`язками на користь та в інтересах групи окремих компаній, що за своїм характером має ознаки дисциплінарного проступку.

Тобто такі дії працівником могли бути вчинені лише умисно.

Однак умисне вчинення дисциплінарного проступку не є ознакою невідповідності працівника займаній посаді через відсутність кваліфікації чи стану здоров`я й не становить підставу звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України.

Погоджуюсь з доводами суду першої інстанції, що характер допущених позивачем порушень трудової дисципліни є суттєвим, однак ці порушення не є правовою підставою для звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України.

Тому саме неправильна кваліфікація роботодавцем дій працівника призвела до незаконного звільнення на вказаній підставі.

Звільнення через невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України), проте відповідач у цій справі при вирішенні питання про звільнення не пропонував позивачу іншу посаду в банку, що є самостійною підставою вважати звільнення незаконним.

Суддя Є.В.Болотов