ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8797/25 Справа № 207/2713/25 Суддя у 1-й інстанції - Бушанська О. В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Макарова М.О., Свистунової О.В.

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Українська залізниця на рішення Південного районного суду міста Кам`янського від 19 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Українська залізниця про стягнення заборгованості з виплати матеріальної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ Українська залізниця про стягнення заборгованості з виплати матеріальної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що до червня 2024 року вона працювала в АТ Українська залізниця. Наказом (розпорядженням) регіональної філії Придніпровська залізниця АТ Українська залізниця про припинення трудового договору (контракту) від 04 червня 2024 року №НОКР-1-515/ос, її з 10 червня 2024 року звільнено з посади інженера з охорони праці 2 категорії виробничого підрозділу Служба роботи станцій регіональної філії Придніпровська залізниця АТ Українська залізниця за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком. Позивач вказує, наказ про звільнення містив указівку виплатити їй матеріальну допомогу, передбачену колективним договором, у розмірі восьми середньомісячних заробітків. Однак, здійснення виплати цієї матеріальної допомоги відповідно до наказу про звільнення мало відбутися лише у час, визначений графіком виплат працівникам АТ Українська залізниця матеріальної допомоги при виході на пенсію в 2024 році. У день звільнення їй було надано письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми, яке не містило жодної згадки про одноразову матеріальну допомогу в зв`язку із виходом позивачки на пенсію. Позивач зазначила, у квітні 2025 року вона дізналася про те, що АТ Українська залізниця було припинено виплати визначеної одноразової матеріальної допомоги із поточного місяця. Останніми відповідну матеріальну допомогу в березні 2025 року отримали працівники АТ Українська залізниця, які звільнилися у травні 2024 року. Позивач стверджує, відповідач мав об`єктивну можливість виплатити їй одноразову матеріальну допомогу в день її звільнення, оскільки його фінансовий стан дозволяв це зробити. Отже, вона має право на одержання середнього заробітку за час затримки розрахунку за період шести місяців із дати звільнення (тобто, із 11 червня 204 року по 11 грудня 2024 року). На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача матеріальну допомогу у розмірі 115 213 грн. 52 коп. та середній заробіток за період часу з 11 червня 2024 року по 11 грудня 2024 року у розмірі 91 889 грн. 61 коп.

Рішенням Південного районного суду міста Кам`янського від 19 червня 2025 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Стягнуто з АТ Українська залізниця (03680, м.Київ, вул.Єжи Гедройця, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) матеріальну допомогу у розмірі 115 213 грн 52 коп. та середній заробіток за весь час затримки виплати належних їй сум при звільненні у розмірі 91889 грн 61 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211 грн 20 коп.

В апеляційній скарзі АТ Українська залізниця просить рішення суду від 19 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу АТ Українська залізниця залишити без задоволення, рішення суду від 19 червня 2025 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 2 ст.97 КЗпП України передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до ст.10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України Про колективні договори і угоди умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду (ч.1 ст.9 Закону України Про колективні договори і угоди).

Відповідно до положень ст.13 КЗпП України, ст.7 Закону України Про колективні договори і угоди зміст колективного договору визначається сторонами. У колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо форм, системи, розмірів заробітної плати, інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників (ст.18 КЗпП України).

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року Про введення воєнного стану в Україні передбачено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану, який набув чинності 24 березня 2022 року, і визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України Про правовий режим воєнного стану.

Згідно з ч.1 ст.11 Закону України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану визначено, що цей Закон діє з початку воєнного стану, введеного відповідно до Закону України Про правовий режим воєнного стану, та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану.

Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України Про правовий режим воєнного стану, діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану (п.2 Прикінцевих положень КЗпП України).

Таким чином, положення Закону України Про правовий режим воєнного стану, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

При цьому, системний аналіз діючого законодавства свідчить про те, що дія Закону України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану, якою роботодавцю надається право в односторонньому порядку зупиняти окремі положення колективного договору, поширюється на правовідносини, що виникли з 24 лютого 2022 року.

Частиною першою ст.47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

У справі встановлено, наказом (розпорядженням) виробничого підрозділу Служба роботи станцій регіональної філії Придніпровська залізниця АТ Українська залізниця про припинення трудового договору (контракту) від 04 червня 2024 року №НОКР-1-515/ос, ОСОБА_1 з 10 червня 2024 року було звільнено з посади інженера з охорони праці 2 категорії виробничого підрозділу Служба роботи станцій регіональної філії Придніпровська залізниця АТ Українська залізниця за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України у зв`язку із виходом на пенсію за віком (а.с.6).

У вказаному наказі передбачено виплату одноразової матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків та додаткової матеріальної допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспорті, відповідно до вимог колективного договору. Виплату провести згідно графіку виплат працівникам АТ Укрзалізниця одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію за 2024 рік (а.с.6).

Акціонерне товариство Українська залізниця листом №НЗК Придн-3/70 від 12 травня 2025 року на запит представника позивача надіслало на адресу останнього розрахунок середньомісячного заробітку для виплати одноразової допомоги при виході на пенсію із зазначенням загального розміру одноразової матеріальної допомоги щодо ОСОБА_1 (а.с.7).

Відповідно до наданого розрахунку одноразова матеріальна допомога у розмірі трьох середньомісячних заробітків нарахована в сумі 43 205 грн. 07 коп.; додаткова матеріальна допомогу у розмірі п`яти середньомісячних заробітків нарахована в сумі 72 008 грн. 45 коп. (а.с.7).

Під час розгляду справи, представником відповідача визнано той факт, що позивачу не виплачена матеріальна допомога при звільненні у загальному розмірі 115 213 грн. 52 коп.

У п.п.3.2.21 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002 - 2006 роки (із змінами та доповненнями) визначено, що при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, передбачена виплата одноразової матеріальної допомоги в залежності від стажу роботи в галузі та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті в залежності від стажу роботи в галузі (а.с.53-62).

Відповідно до п.2.3 зазначеної угоди, жодна із сторін в період дії угоди не може припинити виконання взятих на себе зобов`язань.

За спільною домовленістю сторін в угоду можуть вноситись зімни та доповнення, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові і соціальні гарантії, передбачені законодавством України та цієї угодою (п.2.4 угоди).

Однак доказів внесення змін до угоди стосовно призупинення на період дії військового стану в Україні нарахування та виплати належних працівникам додаткових виплат, зокрема, одноразової матеріальної допомоги та додаткової матеріальної допомоги матеріали справи не містять.

Встановлено відповідно до протоколу правління від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т. керівництвом АТ Укрзалізниця було прийнято рішення щодо призупинення додаткових виплат, передбачених Галузевою угодою та колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (окрім матеріальної допомоги на лікування та на поховання).

Рішенням правління (витяг з протоколу №Ц-82/63 Ком.т. засідання правління АТ Укрзалізниця від 14 жовтня 2024 року) були поновлені виплати одноразової матеріальної допомоги працівникам АТ Укрзалізниця, які звільнились/ будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 року в порядку черговості.

Відповідно до листа члена правління АТ Укрзалізниця від 04 квітня 2025 року №Ц-5-1.5-25/122-25, у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства починаючи з 01 квітня 2025 року та до окремого рішення керівництва виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільнені працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію призупинено.

Однак зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця згідно ст.11 Закону України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану не дає підстав для непроведення розрахунку в повному обсязі з працівником, що звільняється у зв`язку з виходом на пенсію.

Відповідач АТ Укрзалізниця поставив вирішення питання про нарахування та виплати всіх належних працівникові (позивачу) від підприємства сум при звільненні (ст.116 КЗпП України), в залежності від припинення або скасування режиму воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану АТ Укрзалізниця, та за наявності відповідного рішення керівництва АТ Укрзалізниця, тобто від певних об`єктивних та суб`єктивних обставин, без визначення конкретних термінів для виконання останнім своїх майнових зобов`язань, щодо нарахування та виплати позивачу вказаних сум, що є порушенням реалізації принципу легітимних очікувань у досягненні позивачем бажаного результату: нарахування та виплата всіх належних йому від підприємства сум при звільнені (ст. 116 КЗпП України), що з урахуванням вищенаведених доводів відповідача, може за фактом ніколи й не настати, та у подальшому зробить неможливим ефективний захист порушених трудових та соціальних прав позивача, зокрема шляхом звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем при звільненні позивача безпідставно, в порушення встановленого порядку, не нараховані та не виплачені всі суми, які підлягали виплаті позивачу, а саме, матеріальна допомога у розмірі трьох середньомісячних заробітків в сумі 43205 грн. 07 коп. та додаткова матеріальна допомога у розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 72 008 грн. 45 коп., тому правильно стягнув з відповідача на користь позивача матеріальну допомогу у загальному розмірі 115 213 грн. 52 коп.

Стосовно позивних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку виплат належних їй сум під час звільнення період з 11 червня 2024 по 11 грудня 2024 року у розмірі 91889 грн. 61 коп., слід зазначити, що статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 дійшла висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору

про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Частиною першою ст.27 Закону України Про оплату праці визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до п.2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Встановлено, позивача позбавлено права на отримання матеріальної допомоги при звільненні.

Таким чином, подією, з якою пов`язана виплата за затримку виплати всіх сум, є день звільнення позивача, тому середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, що передували звільненню.

При здійсненні розрахунку середньої заробітної плати судом обгрунтовано враховано, що у квітні 2024 року позивачу нараховано 14 923 грн. 37 коп. при 21 відпрацьованому дні, а у травні 2024 року 15 706 грн. 50 коп. при 23 відпрацьованих робочих днях.

Отже розмір середньоденної заробітної плати становить: 14 923 грн. 37 коп. + 15 706 грн. 50 коп.) / (21 робочих дні + 23 робочих дні) = 696 грн. 13 коп. / робочий день. Середній заробіток, що має бути сплачений позивачу у зв`язку із затримкою здійснення розрахунку при звільненні складає 696 грн. 13 коп. / робочий день х 132 робочі дні = 91 889 грн. 61 грн.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що відповідачем було порушено строк виплати позивачу матеріальної допомоги, судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку виплат належних їй сум під час звільнення період часу з 11 червня 2024 по 11 грудня 2024 року у розмірі 91 889 грн. 61 грн.

Також судом обгрунтовано встановлено відсутність підстав для зменшення середнього заробітку, оскільки, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи конкретні обставини цієї справи, суд вказав, що обсяг відповідальності відповідача перед позивачем є пропорційним наслідкам порушення та має виключно компенсаційний характер.

Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду з позовом.

Частинами 1,2 ст.233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У цій справі про розмір нарахованої одноразової матеріальної допомоги та додаткової матеріальної допомоги позивача було повідомлено 12 травня 2025 року, з даним позовом позивач звернувся до суду 19 травня 2025 року, тобто в межах строків, визначених ст.233 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для стягнення з АТ Українська залізниця на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги у розмірі 115 213 грн 52 коп. та середнього заробітку за весь час затримки виплати належних їй сум при звільненні у розмірі 91889 грн 61 коп. є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання в апеляційній скарзі на неповне з`ясування судом обставин у справі є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги стосовно невідповідності рішення суду фактичним обставинам справи, незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Українська залізниця залишити без задоволення.

Рішення Південного районного суду міста Кам`янського від 19 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови

проголошена у судовому засіданні 30 вересня 2025 року.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2025 року.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді М.О.Макарова

О.В.Свистунова