Справа № 305/2726/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 вересня 2025 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого Собослой Г.Г.

суддів Джуга С.Д., Кожух О.А.

з участю секретаря Ормош О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства "Українська залізниця", ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 22 травня 2024 року у справі №305/2726/23 (Головуючий: Попова О.М.), -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2023 року АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернулася в суд із позовом до Ясінянської об`єднаної територіальної громади та ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за кадастровим номером № :02:002:0028, скасування державної реєстрації на земельну ділянку за кадастровим номером № :02:002:002.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач з метою оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення залізниці в межах с. Кваси (яке входить до складу Ясінянської об`єднаної територіальної громади), відокремленим структурним підрозділом «Івано-Франківська дистанція колії» РФ «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» за участі старости с. Кваси проведено комісійне обстеження земель залізниці за напрямком Івано-Франківськ-Держкордон від 120км+540м до 120км+720м в адміністративних межах Квасівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області. В результаті проведеного обстеження смуги відділення залізниці виявлено, що земельна ділянка, яка перебуває у власності ОСОБА_1 частково, площею 0,5940 га накладається на смугу відділення залізниці. Зазначена обставина підтверджується актом комісійного обстеження земельної ділянки ВСП «Івано-Франківська дистанція колії» від 05.07.2023 року на перегоні Ясіня-Рахів від 120км+540м до 120км+720м ліва сторона за ходом кілометрів земель залізничного транспорту в межах смуги відділення АТ «Українська залізниця» регіональної філії «Львівська залізниця» на території с. Кваси Ясінянської ОТГ Закарпатської області. Вказану земельну ділянку передано у власність ОСОБА_1 на підставі рішення Квасівської сільської ради від 06.06.2008 року.

На підставі вказаного рішення на земельну ділянку, яка накладається (перетинається) із смугою відділення залізниці площею 05940 га видано державний акт від 24.02.2009 року. Згадане вище рішення Ясінянської ОТГ є таким, що суперечить чинному законодавству, оскільки прийняте з перевищенням повноважень, з порушенням норм земельного законодавства та таким, що порушує право Залізниці на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху, а відтак таким, що підлягає визнанню незаконним.

Згідно «Плана полоси отвода линии Хриплин-Госграница», який є належним доказом землекористування залізниці розробленого, погодженого та затвердженого в 1975 році, ширина смуги відділення на ділянці від 120км+540м до 120км+720м перегону становить від 40 м від осі колії. Земельна ділянка ОСОБА_1 частково входить у смугу відділення залізниці і загальна площа перетину земельної ділянки ОСОБА_3 в смузі відділення залізниці становить 0,5940 га. Ясінянською ОТГ перевищено свої повноваження в частині розпорядження земельними ділянками державної власності під залізницями. Окрім того саме таку ширину смуги відділення у даному місці підтверджено Будівельними нормами і правилами, глава 39 залізничні дороги колії мм. СНиП 11-39-76 та нормами відводу земель для залізниць СН 468-74, а смуга відділення залізниці відображена у Плані смуги відділення. Право Залізниці на земельну ділянку в межах Квасівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, в тому числі і на спірну, виникло задовго до реєстрації права ОСОБА_1 , та не було жодним чином припинене. Слід зазначити, що відповідачі до Залізниці щодо вилучення із користування даної частини смуги відділення не звертались. Відмови від права користування земельною ділянкою Залізниця не надавала.

Рішенням Рахівського районного суду від 22 травня 2024 року у задоволенні позовної заяви АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ «Українська залізниця подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для відмови у позові відсутні, так як матеріалами справи та результатами проведення обстеження смуги відведення залізниці виявлено, що земельна ділянка, яка перебуває у власності ОСОБА_1 частково, площею 0,5940 га накладається на смугу відведення залізниці. Зазначена обставина підтверджується також Актом комісійного обстеження земельної ділянки ВСП «Івано-Франківська дистанція колії» від 05.07.2023 року.

Позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов`язки через свої органи, чи органи уповноважені в даному випадку на проведення інвентаризації земель то його обізнаність про порушення його права або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин, а тому вважають, що перебіг позовної давності слід починати не з моменту погодження меж відокремленим структурним підрозділом залізниці, а з моменту обстеження земельної ділянки 05.07.2023 р. та складання відповідного акту комісійного обстеження. Наявність Акту погодження зовнішніх меж земельної ділянки від 21.05.2008 року не спростовує накладення земельної ділянки відповідача на смугу відведення земельної ділянки, і право Залізниці на земельну ділянку у тому числі і на спірну, виникло задовго до реєстрації права відповідача та не було жодним чином припинено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про зміну рішення суду, яким викласти мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції, яка б забезпечувала дослідження судом обґрунтованості заявленого позову, а резолютивну частину цього рішення залишити без змін, так як суд встановив обставину пропуску позивачем строків давності звернення до суду та відповідно відмовив у позові з тих підстав, і при цьому відмовивши у задоволенні позову з цих підстав суд фактично опосередковано визнав обґрунтованість доводів позивача по суті спору. Разом з тим, зі змісту поданих ОСОБА_1 усних та письмових заперечень звертав увагу суду на відсутність порушення права позивача на спірну земельну ділянку та невірно обраний ним спосіб захисту.

Розгляд справи проводився у режимі відеоконференції.

Заслухавши пояснення представника АТ «Укрзалізниця» адвоката Войцеховську Н.Я. яка підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, представника ОСОБА_1 адвоката Буришин В.В., який, підтримав доводи викладені у їх апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного висновку.

При постановленні рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог АТ «Укрзалізниця» суд констатував про обґрунтованість заявлених позовних вимог позивачем, але оскільки АТ «Укрзалізниця» звернулася в суд із пропуском строку позовної давності застосував наслідки спливу позовної давності передбачені ч 4 ст. 267 ЦК України.

Із даним висновком суду першої інстанції судова колегія не може погодитися із наступних підстав.

Встановлено, що рішенням Квасівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 06.06.2008 року передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,7266 га та видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 24 лютого 2009 року та проведено державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку.

У результаті проведеного обстеження смуги виділення залізниці виявила, що земельна ділянка, яка перебуває у власності ОСОБА_1 частково, площею 0,5940 га накладається на смугу відділення залізниці АТ «Укрзалізниця».

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) зазначила, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконане на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням. Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 21 вересня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21 (пункт 181).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) вказано, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права».

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

АТ «Укрзалізниця» просила визнати недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,7266 га яка накладається на смугу відведення залізниці має площу 0,5940 га.

Згідно рішення Квасівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 06 червня 2008 року ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,7266 га і водночас частина земельної ділянки, яка належить відповідачці накладається на смугу відведення залізниці, має площу 0,5940 га.

Тобто площа земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці, менша загальної площі земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_1 згідно з рішенням Квасівської сільської ради від 06 червня 2008 року.

У цій справі позивач заявляє вимогу про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,7266 га, тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на смугу відведення залізниці).

Витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,7266 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці.

АТ «Укрзалізниця» повинна довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці і захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо.

Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Із врахуванням обставин справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції не звернув увагу на вищезазначене і рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення у відповідності до п.п. 1,2,4 ч 1 ст. 376 ЦПК України, яким у позові АТ «Укрзалізниця» слід відмовити, оскільки вибраний позивачем спосіб захисту своїх інтересів є неефективним.

Керуючись ст.ст. 374,376,381-384 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рахівського районного суду від 22 травня 2024 року скасувати.

У позові АТ «Українська залізниця» відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2025 року.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом: Г.Г.СОБОСЛОЙ