КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року місто Київ

справа № 369/20524/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 січня 2025 року про залишення без задоволення заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Янченка А.В., повний текст ухвали складено 29 січня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість у розмірі 23 160 358 грн., що еквівалентно 584 120 євро.

У січні 2025 року представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив вжити заходи забезпечення позову, а саме накласти арешт на:

грошові кошти, що знаходяться на рахунках ОСОБА_3 в українських та закордонних банківських фінансових установах в межах суми позовних вимог, а саме -23 160 358 грн. (або їх еквіваленту відповідно до валюти відповідної країни функціонування банківської або фінансової установи);

1/2 частину земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності відповідача та її чоловіка ОСОБА_5 , а саме - на 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0827 за адресою: АДРЕСА_1 та є спільної сумісною власністю подружжя;

корпоративні права відповідача у ТОВ «Компанія Аверс-2022» (), що становить 24,5 % статутного капіталу;

1/2 частину корпоративних прав чоловіка відповідача- ОСОБА_6 у ТОВ «Компанія Аверс-2022» (), що становить 15,5 % статутного капіталу та є спільною сумісною власністю подружжя;

корпоративні права відповідача у ТОВ «Веста-2 ЛТД» (), що становить 66,38 % статутного капіталу.

Заява обґрунтована тим, що звернення з позовом була зумовлена злісним ухиленням відповідача від повернення коштів у сумі 400 000 євро за договором безпроцентної позики у простій письмовій формі від 29 вересня 2020 року, які остання, вводячи позивача в оману, зобов`язувалася повернути до 29 грудня 2020 року.

Вказував, що за 4 роки відповідач не повернула кошти.

Зазначав, що під час перевірки відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, було встановлено відсутність будь-якого нерухомого майна у особистій власності ОСОБА_3 на території України.

Вказував, що відповідно до інформації, яка отримана від представника відповідача у судовому засіданні, відповідач разом із своєю сім`єю ще в перший рік воєнних дій на території України виїхала за кордон та не планує повертатися до України.

Посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 січня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_1 -ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 -ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просивоскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву.

На обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції не дослідив докази, які додані до заяви про забезпечення позову; не обґрунтував мотиви прийняття або відхилення щодо будь-якого доказу, доданого до заяви.

Вказував, що суд першої інстанції протиправно застосував до позивача завищений та заздалегідь недосяжний стандарт доказування, а саме переклав на позивача обов`язок самостійно шукати банківські рахунки відповідача, досліджувати наявність на них грошових коштів.

Зазначав, що суд першої інстанції протиправно заперечив можливість одночасного застосування декількох заходів забезпечення позову, зокрема, накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача.

Вважає, що суд абсолютно не мотивував судове рішення.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники позивача доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не наведено, а судом не встановлено, що невжиття таких заходів забезпечення позову про які ним заявлено, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду у цій справі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з вищевказаним позовом просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість у розмірі 23 160 358 грн., що еквівалентно 584120 євро.

Вказував, що відповідач ОСОБА_3 відповідно до договору безпроцентної позики від 29 вересня 2020 року отримала від нього у борг 400000 євро, яку мала повернути до 29 грудня 2020 року, однак свої зобов`язання остання не виконує, грошові кошти не повертає.

Порушуючи питання про забезпечення позову, представник позивача посилався на те, щовідповідач свої зобов`язання за договором безпроцентної позики від 29 вересня 2020 року не виконує, а тому невжиття заходів забезпечення позову у випадку задоволення позовних вимог може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

Позивач довів існування між сторонами спору, ухилення боржника від виконання зобов`язання, існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Суд першої інстанції не оцінив наведені позивачем в обґрунтування заяви про забезпечення позову обставини, натомість, в обґрунтування відмови у забезпеченні позову обмежився висновками про те, що позивачем не надано доказів ймовірності вчинення відповідачем дій, спрямованих на утруднення виконання рішення суду.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що вжиття заходів забезпечення позову спрямоване лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи. І у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Враховуючи характер спірних правовідносин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача, які знаходяться на рахунках в Україні безпосередньо пов`язаний з суб`єктивними правами позивача на предмет спору та спроможний забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У постановах Верховного Суду від 02 серпня 2019 року в справі №915/538/19 та від 06 листопада 2018 року в справі №923/560/17 викладена правова позиція, що накладення арешту на грошові кошти відповідачів слід обмежувати розміром ціни позову та можливих судових витрат; суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру загальної суми позовних вимог та можливих судових витрат.

Сам лише факт відсутності вказаних позивачем відкритих банківських рахунків, майна боржника не є безумовною підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти в межах суми позову, що належить відповідачу, оскільки, як передбачено частиною першою статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року в справі №б/н (провадження № 61-16635ав20), від 28 вересня 2023 року в справі №б/н (провадження № 61-11439ав23).

З огляду на викладене, враховуючи предмет та підстави позову та, приймаючи до уваги, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача, які знаходяться на рахунках в Україні у межах суми позову 23 160 358 грн. спрямований на ефективний захист та поновлення порушених прав і може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про обґрунтованість поданої представником позивача заяви про забезпечення позову в цій частині.

Разом з тим, вимоги заяви щодо накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на рахунках ОСОБА_3 в закордонних банківських фінансових установах, задоволенню не підлягає.

У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2020 року у справі №756/4376/21, вказано, що змістом корпоративних прав є майнові та організаційні (немайнові) права, що виникають з факту володіння часткою у статутному капіталі господарського товариства. До майнових корпоративних прав учасника товариства з обмеженою відповідальністю можна віднести: (а) участь у розподілі прибутку товариства (пункт 3 частини першої статті 5 Закону); (б) отримання у разі ліквідації товариства частини майна, що залишилася після розрахунків з кредиторами, або його вартості (пункт 4 частини першої статті 5 Закону). До організаційних (немайнових) корпоративних прав можна віднести такі права: (а) брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства (пункт 1 частини першої статті 5 Закону); (б) отримувати інформацію про господарську діяльність товариства (пункт 2 частини першої статті 5 Закону). Серед зазначених прав оборотоздатними є лише майнові. За своєю природою корпоративні права та обов'язки є змістом корпоративних правовідносин, а частка у статутному капіталі - об'єктом правовідносин.

В заяві представник позивача також просив накласти арешт на корпоративні права відповідача у ТОВ «Компанія Аверс-2022» (), що становить 24,5 % статутного капіталу; 1/2 частину корпоративних прав чоловіка відповідача - ОСОБА_6 у ТОВ «Компанія Аверс-2022» (), що становить 15,5 % статутного капіталу та є спільною сумісною власністю подружжя; корпоративні права відповідача у ТОВ «ВестаЛТД-2» (), що становить 66,38 % статутного капіталу.

Як вбачається з даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_3 значиться як засновник

ТОВ «ВестаЛТД-2», частка останньої у статутному капіталі товариства становить 66,38 %;

ТОВ «Компанія Аверс-2022» частка останньої у статутному капіталі товариства становить 24,5 %.

Слід зазначити, що право на частку є майновим оборотоздатним правом, частки у статутному капіталі «Веста ЛТД-2» та ТОВ «Компанія Аверс-2022» належать ОСОБА_3 у відповідних відсотках та є її майном.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував, що право на частку є майновим правом і такий захід забезпечення позову як накладення арешту на частку відповідача у статутному капіталі товариства є адекватним та співмірним із заявленими позовними вимогами про стягнення заборгованості за договоромбезпроцентної позики, а невжиття такого заходу забезпечення позову призведе до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав позивача, оскільки він не зможе їх захистити в межах лише цього судового провадження, без нових звернень до суду, що потягне за собою додаткові витрати.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що наявні правові підстави для накладення арешту на право ОСОБА_3 на частку в розмірі 24,5 % статутного капіталу ТОВ «Компанія Аверс-2022» та на право ОСОБА_3 на частку в розмірі 66,38 % статутного капіталу ТОВ «Веста ЛТД-2».

Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі №755/12931/23.

Задоволені вимоги заяви про забезпечення позову не призведуть до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_3 , оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість його відчужити.

Вимоги заяви про накладення арешту на 1/2 частину корпоративних прав чоловіка відповідача - ОСОБА_6 у ТОВ «Компанія Аверс-2022», що становить 15,5 % статутного капіталу та на 1/2 частину земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності відповідача та її чоловіка ОСОБА_5 , а саме - на 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0827 за адресою: АДРЕСА_1 та є спільної сумісною власністю подружжя задоволенню не підлягають, оскільки останній не є відповідачем у справі та накладенням арешту можуть порушуватися його права.

З урахуванням вищевикладеного, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 січня 2025 рокупідлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 січня 2025 року - скасувати та постановити нову.

Заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту:

на грошові кошти, що належать ОСОБА_3 і ОСОБА_7 і, які знаходяться на рахунках ОСОБА_3 у банківських установах в Україні, що будуть виявлені державною виконавчою службою або приватним виконавцем під час виконання ухвали (постанови) суду про забезпечення позову, у межах суми позову 23 160 358 грн., за виключенням сум, які підлягають сплаті як обов'язкові платежі, податки та збори, оплати заробітної плати.

на право ОСОБА_3 на частку в розмірі 24,5 % статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю«Компанія Аверс-2022» (місцезнаходження: місто Київ, вул. Шовковична, будинок 13/2, інше приміщення 134, офіс 11, );

на право ОСОБА_3 на частку в розмірі 66,38 % статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Веста ЛТД-2» (місцезнаходження: місто Київ, Привокзальна площа, будинок 1, ).

В решті вимог заяви відмовити.

Боржник: ОСОБА_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Стягувач: ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Постанова підлягає негайному виконанню.

Строк пред`явлення постанови до виконання три роки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: