№ 201/8989/14-ц
провадження 4-с/201/22/2025
УХВАЛА

30 вересня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра в місті Дніпрі справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа Олександр Володимирович і Товариство з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс» на протиправні дії приватного виконавця, визнання незаконною та скасування постанови виконавця в межах виконавчого провадження і зобов?язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Надра» 10 липня 2014 року звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат.

По справі ухвалено рішення суду від 18 листопада 2014 року, яким позовні вимоги задоволено, а саме стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» загальний борг за кредитним договором від 19 червня 2006 року в сумі 27577.36 доларів США і 926165 грн. 54 коп., з яких: по кредиту сума заборгованості 15671.99 доларів США, заборгованість по відсоткам 11905.37 доларів США, комісія 58926.19 грн., що еквівалентно 4979.65 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості 848293 грн. 37 коп., що еквівалентно 71686.36 доларів США, та штрафи за невиконання зобов`язань 18945 грн. 98 коп., що еквівалентно 1601.06 долар США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» витрати на судовий збір в сумі 3654 грн..

ТОВ «Спектрум Ессетс» 08 липня 2020 року звернулося до суду з заявою про заміну сторони (стягувача) виконавчого провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2020 року ПАТ КБ «Надра» було замінено його правонаступником ТОВ «Спектрум Ессетс».

Відповідно до матеріалів спадкової справи вбачається, що 07 листопада 2017 року ОСОБА_1 прийняв спадщину своєї дружини. 15 вересня 2020 року згідно вихідного номеру ТОВ «Спектрум Ессетс» звернулося із претензією про обов`язок спадкодавця.

Рішення суду набрало законної сили, по справі були видані виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем знаходження уже вказаного боржника до приватного виконавця, виконавче провадження відкрите було, виносилися постанови.

ОСОБА_1 10 березня 2025 року звернувся до суду зі скаргою стосовно протиправної діяльності, на його думку, приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжі О.В., де він посилається на те, що вказаний виконавець діє протиправно, не законно накладає арешт на його майно, протиправно виносить обмежувальні постанови стосовно заявника. Заявник вважає такі дії та бездіяльність, винесені виконавцем постанови неправомірними та такими, що порушують права та інтереси боржника, оскільки вказані обставини в заяві в інтересах стягувача не відповідають дійсності, до того ж приватний виконавець мав діяти виключно межах виконання рішення суду та наданих звернень. Тому просив визнати неправомірними дії та бездіяльність державного виконавця по не скасуванню своєчасно арешту і після зняття арешту знову відбулося його таке ж накладення та скасувати винесені державним виконавцем обмежувальні постанови стосовно заявника (по арешту його майна і інш.) в межах вказаного виконавчого провадження - постанову від 19 лютого 2025 року, зобов?язати усунути протизаконні дії виконавця по відношенню до нього.

Виконавець також не повідомив заявника своєчасно про виконавчі дії навіть після звернення до нього, не роз`яснив йому його права, вважає вказані і інші дії виконавця неправомірними, протиправним та просив визнати неправомірними дії цього виконавця, який не виконав вимог Закону України «Про виконавче провадження», ставить питання про визнання вказаних дій протиправними та фактично визнання постанов протиправними (про арешт майна) і скасування їх, задовольнивши скаргу в повному обсязі.

Приватний виконавець Ванжа О.В. заперечував проти мотивів та обґрунтування скарги, вважаючи факти викладені в скарзі хибними та неправдивими. Доводи заперечення проти скарги свідчать про те, що порушень закону з його боку не було. Всі дії у виконавчому провадженні щодо виконання рішення суду вчинені у відповідності до чинного законодавства без порушення прав сторін виконавчого провадження, тому просив в задоволенні скарги відмовити в повному обсязі.

Представник ТОВ «Спектрум Ессетс» заперечував проти доводів та обґрунтування скарги, вважаючи вимоги безпідставними та не можливими до задоволення. Заперечення проти скарги свідчать про те, що порушень закону з боку приватного виконавця не було, просили в задоволенні скарги відмовити.

Вислухавши пояснення заявника і приватного виконавця, з`ясувавши думку сторін та учасників спору, перевіривши матеріали скарги і справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає скаргу не обгрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, приватних виконавців. Таким чином, при прийнятті до примусового виконання виконавчих документів, виконавець має діяти на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що ПАТ КБ «Надра» 10 липня 2014 року звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат. По справі ухвалено рішення суду від 18 листопада 2014 року, яким позовні вимоги задоволено, а саме стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» загальний борг за кредитним договором від 19 червня 2006 року в сумі 27577.36 доларів США і 926165 грн. 54 коп., з яких: по кредиту сума заборгованості 15671.99 доларів США, заборгованість по відсоткам 11905.37 доларів США, комісія 58926.19 грн., що еквівалентно 4979.65 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості 848293 грн. 37 коп., що еквівалентно 71686.36 доларів США, та штрафи за невиконання зобов`язань 18945 грн. 98 коп., що еквівалентно 1601.06 долар США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» витрати на судовий збір в сумі 3654 грн..

Відповідно до ст. 82 ЦПК України: 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. 8. Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, зокрема виконавчі листи з виконання судових рішень, можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

ТОВ «Спектрум Ессетс» 08 липня 2020 року звернулося до суду з заявою про заміну сторони (стягувача) виконавчого провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2020 року Публічне акціонерне товариство КБ «Надра» було замінено його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс». 07 листопада 2017 року ОСОБА_1 прийняв спадщину своєї дружини. 15 вересня 2020 року ТОВ «Спектрум Ессетс» звернулося із претензією про обов`язок спадкодавця.

Рішення суду набрало законної сили, по справі були видані виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем знаходження уже вказаного боржника до приватного виконавця, виконавче провадження відкрите було, виносилися постанови, рішення почало виконуватися.

ОСОБА_1 10 березня 2025 року звернувся до суду зі скаргою стосовно протиправної діяльності, на його думку, приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжі О.В., де він посилається на те, що вказаний виконавець діє протиправно, не законно накладає арешт на його майно, протиправно виносить обмежувальні постанови стосовно заявника. Так, заявник зазначає, що 17 лютого 2025 року приватному виконавцю виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжі О.В. ним надіслана ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 р. (виконавчий лист № 201/8989/14-ц від 13 квітня 2016 року, виданий даним судом) та інші судові рішення про зняття арешту з його рухомого та нерухомого майна для виконання. Згідно зазначеної ухвали суду визнані противоправними дії і бездіяльність приватного виконавця Ванжі О. В. та скасована як незаконно винесена ним 20 серпня 2021 року постанова про арешт майна ОСОБА_3 .. ОСОБА_4 був зобов`язаний усунути порушення чинного законодавства України в межах виконавчого провадження № 66594224 стосовно заявника ОСОБА_3 .. Дана ухвала суду набрала законної сили 16 травня 2022 року і на даний час в установленому законом порядку не скасована. 03 березня 2025 р. поштовим зв`язком заявником були отримані дві постанови приватного виконавця Ванжі О. В. від 19 лютого 2025 р., а саме: постанова від 19 лютого 2025 року про скасування постанови про арешт майна боржника від 20 серпня 2021 року і постанова про арешт майна боржника від 19 лютого 2025 року, згідно з якою незважаючи на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року ОСОБА_4 повторно протиправно наклав арешт на все рухоме та нерухоме його майно.

Заявник вважає, що постанова приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжі О. В. від 19 лютого 2025 року винесена без урахування тієї обставини, що згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року дії приватного виконавця Ванжі О. В. стосовно арешту всього рухомого та нерухомого майна заявника визнані протиправними та здійснені з порушенням норм чинного законодавства України.

Проте, на думку заявника, ОСОБА_4 до цього часу продовжує порушувати норми чинного законодавства України, про що свідчить його постанова від 19 лютого 2025 року про повторний арешт рухомого та нерухомого мого майна. Отже, ухвала Жовтневого районного суду від 16 травня 2022 року по справі № 201/8989/14-ц внаслідок зловживання ОСОБА_5 своїми процесуальними правами фактично залишається невиконаною до цього часу.

Просив визнати противоправними дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжі О.В. та скасувати як незаконну постанову про арешт майна ОСОБА_1 від 19 лютого 2025 р. (виконавче провадження № 66594224, виконавчий лист суду № 201/8989/14-ц від 13 квітня 2016 року) приватним виконавцем Ванжою О. В. та зобов`язати його усунути порушення чинного законодавства України в межах вказаного виконавчого провадження стосовно ОСОБА_1 , а за зловживання своїми процесуальними правами шляхом повторного арешту всього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_1 згідно постанови ОСОБА_4 від 19 лютого 2025 року розглянути питання на предмет наявності підстав для притягнення до відповідальності приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжі О.В. згідно чинного законодавства України.

Таким чином, заявник вважає такі дії та бездіяльність, винесені виконавцем постанови неправомірними та такими, що порушують права та інтереси боржника, оскільки вказані обставини в заяві в інтересах стягувача не відповідають дійсності, до того ж приватний виконавець мав діяти виключно межах виконання рішення суду та наданих звернень.

Отже, приватним виконавцем в порушення Закону України «Про виконавче провадження» не було вчинено дій на належне виконання судового рішення, а також те, що невірно накладений арешт впливає на права та інтереси заявника, а обмежувальні постанови взагалі порушують його права і створюють невиправданий додатковий тягар. Тому просив визнати неправомірними дії та бездіяльність державного виконавця по не скасуванню своєчасно арешту і після зняття арешту знову відбулося його таке ж накладення та скасувати винесені державним виконавцем обмежувальні постанови стосовно заявника (по арешту його майна і інш.) в межах вказаного виконавчого провадження - постанову від 19 лютого 2025 року, зобов?язати усунути протизаконні дії виконавця по відношенню до нього.

Не може суд прийняти до увагу вказану позицію заявника з огляду на наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів визначає Закон України «Про виконавче провадження» та інші нормативно-правові акти. Так, статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; виконавчих написів нотаріусів; посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Суд вважає скаргу і обгрунтування заявника не відповідаючими дійсності.

Вказана скарга ОСОБА_1 подана в межах виконавчого провадження № ВП № 63669471 з примусового виконання виконавчого листа Жовтневого районного суду Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року по справі № 201/8989/14ц, про стягнення з ОСОБА_1 (з урахуванням ухвали Жовтневого районного суду Дніпропетровська від 23 червня 2021 року по справі №201/8989/14-ц про заміну боржника правонаступником) на користь ТОВ «Спектрум Ессетс» (з урахуванням ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2020 року справі № 201/8989/14-ц про заміну стягувана правонаступником) загальний борг за кредитним договором від 19 червня 2006 року в сумі 27 577.36 доларів США і 926 165 грн. 54 коп., з яких: по кредиту сума заборгованості 15 671.99 доларів США, заборгованість по відсоткам - 11905.37 доларів США, комісія 58 926.19 грн. еквівалентно 4 979.65 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості 848 293 грн. 37 коп., що еквівалентно 71 686.36 доларів США, та штрафи невиконання зобов`язань 18 945 грн. 98 коп., що еквівалентно 1 601.06 долар США. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Спектрум Ессетс» витрати на судовий збір в сумі 3 654 грн.

В межах примусового виконання вищезазначеного виконавчого провадження вже оскаржувались дії приватного виконавця, шляхом подачі скарги Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. За результатами розгляду вказаних скарг судами різних інстанцій прийняті відповідні рішення: 1) скарга (провадження 4-С/201 /6/2022) за результатами якої Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 16 травня 2022 року винесена ухвала -1 скаргу задоволено, визнано протиправними дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Ванжи О.В. та скасовано постанову про арешт майна ОСОБА_1 від 20 серпня 2021 року. Апеляційним судом Дніпропетровської області за результат розгляду апеляційної скарги поданої приватним виконавцем, постановою від 30 серпня 2022 року, апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжи О.В. задоволено частково, ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову приватного виконавця виконає округу Дніпропетровської області Ванжи О.В. про арешт майна боржника ОСОБА_1 від 20 серпня 2021 року у виконавчому провадженні № 66594224 скасовано. Касаційна скарга на вказане рішення подавалось, 2) скарга (провадження 4-с/201/7/2022) за результатами якої, Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 16 травня 2022 року винесена ухвала, якою скаргу задоволено, а саме визнано дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжи О.В. та визнано незаконними та скасовано дві постанови про арешт коштів боржника від 08 вересня 2021 року, (виконавче провадження № 66594224, виконавчий лист № 201/8989/14-ц від 13 квітня 2016 року) винесені приватним виконавцем Ванжою О.В., зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжу Олександра Володимировича повернути ОСОБА_1 всі пенсійні виплати, які були заблоковані та неправомірно стягнуті з його поточного пенсійного рахунку (платіжної картки) та зобов`язано приватного виконавця Ванжу О.В. відшкодувати заявнику ОСОБА_1 витрати на отримання від ТВБВ № 10003/0240 філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» довідки про відкриття поточного рахунку (платіжної картки) у сумі 150 (сто п`ятдесят) грн. Апеляційним судом Дніпропетровської області за результатами розгляду апеляційної скарги, поданої приватним виконавцем, постановою від 06 грудня 2022 року, апеляційну скаргу приватного виконавця Ванжи О.В. задоволено. Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року, якою скаргу задоволено, скасовано, у задоволені скарги ОСОБА_1 - відмовлено. Верховним Судом у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постановою від 31 травня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Дніпропетровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року залишено без змін.

19 лютого 2025 року на адресу офісу приватного виконавця надійшла заява боржника про зняття арешту з майна боржника на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року, начебто яка постановою Дніпровського апеляційного суду без змін, що не відповідає дійсним обставинам справи та інформації наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень. При цьому з урахуванням наявної та не оскарженої постанови Дніпровського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року, приватним виконавцем скасовано постанову про арешт майна боржника від 20 серпня 2021 року, про що 19 лютого 2025 року винесена відповідна постанова.

Згідно обставин та позиції, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року (провадження № 51-13145ск22) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення; арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Також ця позиція Верховного Суду відображена у постанові від 31 травня 2023 року: «Водночас суд касаційної інстанції врахував, що у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору є основним, а два інші - додатковими. Наведені заявником ОСОБА_1 у касаційній скарзі постанови Верховного Суду ухвалені у справах за неподібних фактичних обставин, стосуються питання заміни сторони виконавчого провадження правонаступником, правовідносини у цих справах урегульовані іншими нормами права, тому такі приклади не є релевантними, а висновки, викладені в них, не підлягають врахуванню у справі, що переглядається, яка стосується оскарження дій приватного виконавця щодо накладення арешту на кошти боржника та звернення стягнення на його пенсію.

Виконання судового рішення може відбуватися не лише за рахунок спадкового майна, а й за рахунок особистого майна та доходів спадкоємця боржника, який є правонаступником спадкодавця - боржника у виконавчому провадженні. Визначальним є не визначеність певного майна (спадщини), за рахунок якого здійснюється виконання судового рішення, а межі відповідальності спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця, які обмежені вартістю спадкового майна.

У постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц (провадження № 61-25487св18) та від 19 лютого 2020 року у справі № 607/98/17 (провадження № 61-27515св18) зроблено висновки про те, що доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Тож межі відповідальності спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежені вартістю спадкового майна. Відповідно до принципу змагальності та статті 81 ЦПК України вартість успадкованого майна має доводити спадкоємець. Проте у матеріалах виконавчого провадження та матеріалах цивільної справи немає доказів вартості успадкованого ОСОБА_1 майна, що позбавляє приватного виконавця та суд з`ясувати межі відповідальності заявника. Тож дії приватного виконавця Ванжі О. В. у виконавчому провадженні № 66594224 в цілому відповідають приписам Закону України «Про виконавче провадження».

Тому, з урахуванням вищевикладеного та з урахуванням позиції Верховного суду, з метою реального виконання вимог виконавчого документу, приватним виконавцем прийнято рішення про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника, в межах суми стягнення з урахуванням витрат виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця, але не більше вартості майна, одержаного у спадщину (успадкованого майна), про що 19 лютого 2025 року винесена відповідна постанова про арешт майна боржника.

Також з?ясовано, що касаційна скарга подана ОСОБА_1 на дві постанови Дніпровського апеляційного суду, що безпосередньо зазначено у самій касаційні скарзі з відповідними посиланнями на два рішення суду. При цьому останнім не вірно зазначена дата одного із рішень Дніпровського апеляційного суду. У зв`язку з чим Верховним судом у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у відповідній постанові від 31 травня 2023 року зазначено, що «у касаційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати дві постанови Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року (провадження № 22-ЦІ803І4708/22), залишити в силі дві ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року, апеляційну скаргу приватного виконавця залишити без задоволення». Тому процесуально суд касаційної інстанції розглядав касаційну скаргу в межах провадження 22-Ц/803/4708/22, але за змістом всієї касаційної скарги, що стосувалось і провадження 22-ц/803/4707/22 з приводу законності накладення арешту на все майно боржника, та з посланням на відповідні висновки, надаючи оцінку відповідним доводам та обставинам щодо законності та правомірності накладення арешту на майно боржника, дійшов висновку: «Тож дії приватного виконавця Ванжі О. В. у виконавчому провадженні № 66594224 в цілому відповідають приписам Закону України «Про виконавче провадження»».

Таким чином, Верховним Судом в питаннях розгляду скарг ОСОБА_1 на неправомірні дії приватного виконавця Ванжі О.В. зроблено однозначний висновок про те, що дії приватного виконавця Ванжі О. В. у виконавчому провадженні № 66594224 відповідають приписам Закону України «Про виконавче провадження.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та норма правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначені виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенство права; обов`язковості виконання рішень; законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» при виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч. З статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Також, відповідно до вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов?язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

З аналізу зазначених норм необхідно зробити висновок про те, що виконавець зобов`язаний вчиняти дії спрямовані на примусове виконання судових рішень та рішень інших органів, посадових осіб у строки та у спосіб визначений законом.

Отже, в результаті примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа, приватним виконавцем були вчинені виконавчі дії направлені на виконання виконавчого листа, ухвали і рішення суду. У зв`язку з тим, що боржником рішення суду не було виконано в добровільному порядку, малася заборгованість зі стягнення відповідних платежів, приватним виконавцем були вжиті заходи примусового впливу.

Враховуючи вищезазначене, приватним виконавцем правомірно винесено постанови про виконання рішення суду, відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа (про який пише заявник) Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, а потім і про заходи примусового впливу на боржника.

Відповідно п. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Відповідно ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Оскільки відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, то саме в межах заявлених вимог суд позбавлений можливості вирішувати інші питання (про виконавчий збір, зняття арешту з майна, спонукання до вчинення певних дій чи інш.).

Положеннями ч. 3 ст. 451 ЦПК України передбачено, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи викладене, а ні діями приватного виконавця по винесенню постанови про арешт майна боржника у вказаному виконавчому провадженні відповідно Закону України «Про виконавче провадження», а ні іншими процесуальними виконавчими діями, в тому числі не зняття арешту, накладення арешту, а ні по суті жодних прав ОСОБА_1 не було порушено.

Положеннями частин 1 та 2 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 04 лютого 2022 року у справі № 925/308/13-г зазначив, що за змістом наведених норм, за порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях статті 341 ГПК, він доходить висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про вчинення відповідних виконавчих дій, однак не отримав задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні документи виконавчого провадження або відповіді.

Боржник був обізнаний про стан виконавчого провадження, вчинені в ньому процесуальні дії, йому надавалася інформація (про заборгованісь по кредиту та інш.).

Згідно статті 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. На цьому ж наголошено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

Отже, заявник мав сам цікавитися з розумним інтервалом часу цікавитися виконавчим провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Однак вказаного він не зробив, своїх обов`язків по своєчасній сплаті аліментів за виконавчим листом не виконав.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany)).

Вказане свідчить про не бажання добросовісно виконувати набравше законної сили рішення суду і порушення закону в цій частині. Дії приватного виконавця відповідають вимогам закону.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою, зокрема, у п. 45 рішення в справі «Бочаров проти України», п. 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Згідно частини 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суду не подано належних, достатніх та допустимих доказів щодо беззаперечного своєчасно і фактичного не виконання рішення суду чи приписів державного виконавця заявником. Отже, докази, які вказували б на порушення приватним виконавцем чинного законодавства та прав боржника, як сторони виконавчого провадження, щодо виконання рішення суду, з підстав, зазначених у скарзі - суду не надані, а відповідні обставини порушення закону - судом не встановлено.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 572/2303/19 (провадження № 61-407св20) вказано, що відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановивши, що матеріалами виконавчого провадження підтверджена наявність навмисного невиконання рішення суду з боку заявника, а останній не був позбавлений подати такі докази на спростування наявного у виконавчому провадженні, проте належними та допустимими доказами не спростував, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, прийшов правильного висновку про відмову в задоволенні скарги».

Частиною 1 ст. 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. І ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Отже, приватний виконавець Ванжа О.В. своїми діями не порушив права заявника, тому його дії, постанови по вказаному виконавчому провадженню є законними.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Статтею 384 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З аналізу вищезазначеного суд робить висновок про те, що на виконання вказаних рішень районного суду державний і приватний виконавець повинен дотримуватися вимог законодавства про виконавчу службу, виконавче провадження та інш., перевіряти правильність виконавчих документів межах своїх повноважень (описки та інш.), дотримуватися вимог про строки пред`явлення виконавчих документів до виконання і в цьому сенсі державним виконавцем зроблене не все, що потрібно робити згідно вказаної Інструкції та Закону, цей приватний виконавець не допустив неправомірні дії та бездіяльність.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що скарга не підлягає задоволенню.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Не може суд прийняти до уваги наполягання заявника на вимогах скарги, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 , заінтересовані особи приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа О.В. і Товариство з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс» в задоволенні скарги на протиправні дії приватного виконавця, визнання незаконною та скасування постанови виконавця в межах виконавчого провадження і зобов?язання вчинити певні дії відмовити.

Таким чином суд вважає, що обставини скарги не знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, скарга не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про виконавчу службу», ст. 3, 5, 6, 7, 11, 18, 19, 25, 26, 27, 31, 32, 45, 48, 52, 63, 82, 83 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 258-261, 352-354, 447-453 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_1 , заінтересовані особи приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа Олександр Володимирович і Товариство з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс» в задоволенні скарги на протиправні дії приватного виконавця, визнання незаконною та скасування постанови виконавця в межах виконавчого провадження і зобов?язання вчинити певні дії відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст ухвали складено 30 вересня 2025 року.

Суддя -