П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 року м. Київ

Справа №757/26869/24-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/6117/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С., Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Вовк С.В. 05 грудня 2024 року у м. Київ, повний текст рішення складений 10 грудня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В

У червні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив:

- витребувати на користь ОСОБА_3 з незаконного володіння ОСОБА_1 частину об'єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 000 - 1/2 нежилого приміщення № АДРЕСА_6 ;

- витребувати на користь ОСОБА_3 з незаконного володіння ОСОБА_2 частину об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 000 - 1/2 нежилого приміщення № АДРЕСА_7 .

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 ними 15 липня 2003 року було набуто у спільну сумісну власність приміщення № НОМЕР_4 (цокольний поверх) загальною площею 103,1 кв.м у жилому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва 30 жовтня 2012 року у справі № 2-1983/12, за ОСОБА_3 та його колишньою дружиною - ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частини за кожним у нежитловому приміщенні АДРЕСА_1 .

З метою державної реєстрації права власності на 1/2 зазначеного приміщення, ОСОБА_3 в січні 2017 року звернувся до Департаменту з питань реєстрації ВО КМР (КМДА), де дізнався, що вказане приміщення без його згоди відчужене самостійно його колишньою дружиною ОСОБА_4 за Договором купівлі-продажу приміщення № НОМЕР_4 на користь ОСОБА_5 від 30 серпня 2012 року, що стало підставою для відмови в реєстрації за позивачем права власності на 1/2 приміщення № НОМЕР_4.

З метою захисту своїх порушених прав, позивач 01 лютого 2017 року звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовними вимогами до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу приміщення № НОМЕР_4 від 30 серпня 2012 року недійсним, скасування записів про державну реєстрацію права власності.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року у справі №757/5930/17-ц, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № НОМЕР_4 в літ.А в будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською Інесою Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за №1350 та скасовано запис №37396208 про реєстрацію права власності щодо зазначеного майна на ім`я ОСОБА_5 .

В 2024 році, звернувшись до державного реєстратора для реалізації рішення від 17 грудня 2018 року у справі № 757/5930/17-ц та повернення у власність частини приміщення № НОМЕР_4, позивач дізнався про поділ приміщення № НОМЕР_4 на 2 окремих приміщення № НОМЕР_5 та НОМЕР_6 та їх неодноразове відчуження на користь третіх, що стало підставою для неможливості виконання вищезазначеної постанови. Останніми власниками вже розділеного приміщення № НОМЕР_4 є - ОСОБА_1 (власник приміщення № НОМЕР_5, відповідач-2) та ОСОБА_2 (власник приміщення № НОМЕР_6, відповідач-1).

Позивач з посиланням на недійсність Договору купівлі-продажу приміщення № 56 від 30 серпня 2012 року, на ст. 387, пункт 3 ч.1 ст. 388 ЦК України, вважає, що належне йому майно вибуло з його володіння незаконно внаслідок незаконних та шахрайських дій його колишньої дружини ОСОБА_4 та подальших набувачів (включно відповідачів) спірних приміщеннь, які діяли спільно з ОСОБА_4 недобросовісно за попередньо узгодженою домовленістю з метою позбавлення позивача законного права власності. Наголошує, що він не надавав згоду своїй колишній дружині ОСОБА_4 на продаж спільного сумісного майна - приміщення № НОМЕР_4.

Також позивач наголошує, що сторони правочинів згідно яких відбувався поділ та відчуження приміщення № НОМЕР_4, діяли недобросовісно, були обізнані в незаконному відчуженні спірного приміщення та навмисно вчиняли дії з поділом та зміною власників задля неможливості позивачем повернути належне йому майно, що підтверджується вчиненням дій з поділу спірного приміщення та його неодноразовий продаж в період розгляду справи № 757/5930/17-ц, де продавець й особа, що здійснювала поділ є відповідачами.

Позивач звертає увагу на той факт, що ОСОБА_5 10 серпня 2012 року перед укладенням Договору купівлі-продажу приміщення № 56 від 30 серпня 2012 року взяв у борг у ОСОБА_2 за Договором позики 400000 доларів США без жодного забезпечення такої позики, а в день укладення Договору взяв у ОСОБА_4 (колишньої дружини позивача) позику у розмірі 380000, 00 доларів США теж без жодного забезпечення. Наголошує, що хронологія подій у співставленні з зазначеними датами та надання позики без жодних забезпечень вказує на те, що зазначені сторони правочинів були добре знайомі й діяли виключно з спільною метою незаконного позбавлення позивача права власності.

У висновку, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, від 17 січня 2024 року у справі № 752/18246/21, позивач зазначає, що застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб).

Позивач вважає, що єдиними можливим способом захисту порушених прав є витребування у відповідачів по 1/2 приміщення № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6, що стане підставою для реєстрації за позивачем права власності.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2024 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя - задоволено.

Витребувано на користь ОСОБА_3 з незаконного володіння ОСОБА_1 частину об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 000 - 1/2 нежилого приміщення № АДРЕСА_6 .

Витребувано на користь ОСОБА_3 з незаконного володіння ОСОБА_2 частину об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 000 - 1/2 нежилого приміщення № АДРЕСА_6 .

Рішення суду мотивовано тим, що досліджені судом обставини у своїй сукупності підтверджують доводи позивача в частині недобросовісності дій набувачів приміщення № НОМЕР_4: № НОМЕР_5, № НОМЕР_6 та дають підстави для висновку, що набувачі застосували приватно-правові конструкції з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, що по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту.

Суд зауважив, що у даному конкретному випадку за вказаних обставин справи, витребування майна є законним, пропорційним та виправданим заходом, який переслідує легітимну мету та необхідний у демократичному суспільстві, а тому не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Щодо пропуску строку позовної давності, про що було зявлено відповідачами, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку, порушення прав позивача у 2012 році з боку ОСОБА_4 , про яке стало відомо в 2017 році та з 2017 року з боку ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про яке стало відомо в 2024 році є різними порушеннями прав позивача, а отже строк перебігу позовної давності є різним, а не одним і продовжуваним, як стверджують відповідачі.

Згідно доводів позивача, що не спростовуються матеріалами справи, про нове порушення його права власності на приміщення НОМЕР_7 з боку нових осіб, що порушили його право власності - відповідачів, позивач дізнався в січні 2024 року.

Відповідно суд прийшов до висновку, що строк позовної давності у даному випадку пропущено з поважних причин.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог відносно нього - ОСОБА_1 , його представником - адвокатом Пушок С.В. подана апеляційна скарга, в якій вказується на порушення судом норм матеріального та процесуального права та неповне з`ясування обставин справи.

Представник відповідача зазначає про те, що ОСОБА_1 , є законним власником нежитлового приміщення № НОМЕР_5, яке набуто у встановленому законом порядку. Так, під час укладення Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Біловол С. М., запис в Реєстрі №1372, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на нежитлове приміщення № НОМЕР_5 не було порушено жодної норми чинного на той час законодавства, сам правочин вчинено в письмовій формі, посвідчено нотаріусом, що повністю відповідає формі договору, встановленій законом. Вказаний договір у встановленому законом порядку не визнавався судом недійсним, є чинним та ніким не оспорений.

Також сторона відповідача ОСОБА_1 зазначає, що будь-яких судових рішень, які б впливали на чинність зазначеного договору, станом на день його укладення, не існувало. Крім того, на момент укладення Договору купівлі-продажу від 08 серпня 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, в той час як право власності попереднього власника майна були належним чином оформлені і внесені до даного реєстру.

Представник відповідача ОСОБА_1 звертає увагу суду, що правомочності продавця за Договором купівлі-продажу від 08 серпня 2017 року були перевірені нотаріусом, та підтверджені інформацією з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно. А отже, у ОСОБА_1 не було жодних сумнівів щодо законності вказаного вище правочину.

Ні позивач ОСОБА_3 в позовній заяві, ні суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, не наводять жодного аргументу з посиланням на відповідні докази, щоб підтверджували той факт, що ОСОБА_1 при укладанні Договору купівлі-продажу від 08 серпня 2017 року діяв недобросовісно, його дії були неправомірними та такими, що направлені не на реальне настання правових наслідків. А отже відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна. Крім того, протягом вже більше семи років ОСОБА_1 залишається власником нежитлового приміщення № НОМЕР_5, не намагається його відчужити та будь-яким способом вивести зі своєї власності, що ще раз підтверджує наявність бажання у ОСОБА_1 на реальне настання правових наслідків за вказаним вище правочином. Однак, суд першої інстанції не дослідив належним чином питання щодо добросовісності відповідача ОСОБА_1 , внаслідок чого зробив висновок, який не відповідає дійсним обставинам, та порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 ..

Щодо строків позовної давності, представник відповідача ОСОБА_1 вказує на те, що позивач у тексті позовної заяви та заяви про поновлення строків зазначає, що у впродовж 2012-2022 права ОСОБА_3 з приводу володіння та користування належним йому майном залишались порушеними, у зв 'язку із чим останній змушений був звертатись до суду із відповідними позовами. Тобто, з даного твердження вбачається, що про порушення своїх прав як співвласника нежитлового приміщення АДРЕСА_2 позивач знав ще з 2012 року. Однак, жодних дій щодо відновлення свого порушеного права позивач не здійснював, матеріали справи також не містять доказів вчинення будь-яких дій позивачем, починаючи з 2012 року, направлених на відновлення свого порушеного права з приводу володіння та користування належним йому майном.

Представник відповідача ОСОБА_1 також вказує на те, що по тексту своєї позовної заяви у справі № 757/5930/17-ц ОСОБА_3 зазначає про те, що про порушення своїх прав щодо нежитлового приміщення дізнався 30 січня 2017 року. Проте, з даним позовом ОСОБА_3 звернувся лише в 2024 році, тобто з пропуском строку позовної давності, при цьому жодних належних та допустимих доказів щодо поважних причин пропуску строку звернення до суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом із зазначеними позовними вимогами, матеріали справи не містять.

На підставі викладених обставин, у випадку, якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , просять суд взяти до уваги пропуск позивачем строків позовної давності та застосувати наслідки спливу позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_1 зазначає, що під час апеляційного оскарження рішення суду ОСОБА_1 планує понести витрати на професійну правничу допомогу, які складають: підготовка даної апеляційної скарги - 6000 грн; виїзд адвоката в одне судове засідання - 4000,00 грн. Докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, будуть подані у порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Також не погодився із зазначеним судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог відносно нього - ОСОБА_2 , його представником - адвокатом Бабенко С.С. подана апеляційна скарга в якій він вказує на те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем нежитлового приміщення № НОМЕР_6, у зв'язку з чим витребування такого нерухомого майна призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Зазначене нежитлове приміщення отримане заявником у власність в порядку, встановленому для виконання судового рішення. Під час реєстрації права власності на нежитлове приміщення № НОМЕР_6 як нотаріусом, так і ОСОБА_2 були дотримані чинні на той момент норми законодавства, інформація про право власності на нежитлове приміщення № НОМЕР_6 у день видачі свідоцтва нотаріусом була належним чином внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що долучається до Відзиву.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не наводить жодного аргументу, з посиланням на належний та допустимий доказ на підтвердження того факту, що ОСОБА_2 при набутті права власності на нежитлове приміщення № НОМЕР_6 діяв недобросовісно, його дії були неправомірними та такими, що направлені не на реальне настання правових наслідків. Жоден з указаних в оскаржуваному рішенні доказів не свідчить про недобросовісність в діях ОСОБА_2 при набутті права власності на нежитлове приміщення № НОМЕР_6.

Обставини, які перераховані судом першої інстанції як такі, що викликають у суду сумніви в добросовісності набуття ОСОБА_2 нежитлового приміщення НОМЕР_6, жодним чином не випливають з дій ОСОБА_2 . Конкретних та беззаперечних доказів, що підтверджують факт недобросовісності в діях ОСОБА_2 , матеріали справи не містять.У той же час, судове рішення у жодному разі не може ґрунтуватися на сумнівах та припущеннях.

Відповідач ОСОБА_2 більше семи років залишається власником нежитлового приміщення № НОМЕР_6, не намагається його відчужити та будь-яким способом вивести зі своєї власності, що ще раз підтверджує наявність реальних намірів у ОСОБА_2 на володіння вказаним вище нерухомим майном. Враховуючи вище зазначені обставини, на думку представника, можна з впевненістю стверджувати, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем нежитлового приміщення № НОМЕР_6.

Представник відповідача ОСОБА_2 зазначає, що оскільки нежитлове приміщення № НОМЕР_6 було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, то таке майно у відповідності до ч. 2 ст. 388 ЦК України не може бути витребувано від добросовісного набувача. Тому, позов ОСОБА_3 в частині вимог до ОСОБА_2 , не підлягає задоволенню, а висновок суду першої інстанції про те, що виконавче провадження стосувалось боргу, а не нежитлового приміщення є помилковим, адже жодних обмежень та обов`язкових вимог щодо виконання саме рішення, що стосується майна для виникнення обставин, передбачених ч. 2 ст. 388 ЦК України, конструкція даної норми не містить.

Також представник відповідача ОСОБА_2 зазначає, що позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки жодних дій щодо відновлення свого порушеного права позивач не здійснював, матеріали справи також не містять доказів вчинення будь-яких дій позивачем, починаючи з 2012 року, направлених на відновлення свого порушеного права з приводу володіння та користування належним йому майном. З тексту своєї позовної заяви у справі №757/5930/17-ц вбачається, що ОСОБА_3 знав про порушення своїх прав з 30 січня 2017 року. Проте, з даним позовом ОСОБА_3 звернувся лише в 2024 році, тобто з пропуском строків позовної давності.

Однак, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про поновлення позовної давності виходив не з тих доказів, що містяться в матеріалах справи, а з припущень, та нічим не підтверджених тверджень позивача щодо обставин, з якими позивач пов`язує порушення своїх прав як власника нерухомого майна.

На підставі викладених обставин, у випадку, якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , просять суд взяти до уваги пропуск позивачем строків позовної давності та застосувати наслідки спливу позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_2 також зазначає про те, що у зв`язку із поданням апеляційної скарги на оскаржуване рішення, відповідач ОСОБА_2 вже поніс витрати по сплаті судового збору за подачу цієї апеляційної скарги у розмірі 1849,50 грн, та планує понести витрати на професійну правничу допомогу, які складають: підготовка та подача до суду апеляційної скарги на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року у справі № 757/26869/24-ц - 5000,00 грн; участь в одному судовому засіданні (розрахунок здійснюється за кожне судове засідання) - 4000,00 грн. З огляду на це, відповідач ОСОБА_2 заявляє, що докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, будуть подані у порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати.

Представником позивача подано відзиви на апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в яких він вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а доводи наведені в апеляційних скаргах є безпідставними та такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Пушок С.В. підтримав подану ними апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення заявлених ними вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Савоченко А.В.підтримав подану ними апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення заявлених ними вимог.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_9 заперечував проти доводів обох апеляційних скарг, вважає рішення суду першої інстанції законним і обгрунтованим, просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Апеляційним судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

30 жовтня 2012 року Печерськм районним судом м. Києва у справі № 2-1983/12 ухвалено рішення, яким за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частини за кожним у нежитловому приміщенні АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.55-56/

Цим судовим рішення встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 23 лютого 1990 року було укладено шлюб.

15 липня 2003 року між Фондом приватизації комунального майна Печерського району міста Києва та ОСОБА_10 було укладено Договір № 481 купівлі-продажу нежилого приміщення № НОМЕР_4 (цокольний поверх) загальною площею 103, 1 кв.м у жилому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 березня 2010 року шлюб, зареєстрований 23 лютого 1990 року Палацом одруження «Дарницький», актовий запис № 553, між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 ) розірвано.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 2-1983/12 рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2012 року в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалось.

30 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений та посвідчений Приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тверською І.В. Договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 купив нежиле приміщення № НОМЕР_4 (в літ.А), загальною площею 103,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.57/

19 березня 2014 року Солом'янським районним судом м. Києва у справі №760/1096/14 ухвалено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 3411156 грн, судові витрати 3654 грн, а всього 3414810 ( три мільойона чотириста чотирнадцять тисяч вісімсот десять) гривень. /т.1 а.с.104-105/

03 червня 2014 року Печерськм районним судом м. Києва у справі №757/2055/14-ц ухвалено рішення, яким поділено спільне майно подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_12 шляхом визнання за ОСОБА_12 права власності, в тому числі на 1/2 частину нежитлового приміщення НОМЕР_7 (літ.А) будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 103,1 кв.м. /т.1 а.с.43-44/

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень у справі №757/2055/14-ц ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року апеляційна скарга ОСОБА_13 залишена без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року - залишено без змін.

Також ухвалою Апеляційного суду м. Києва 30 червня 2016 року апеляційна скарга Органу опіки та піклування Печерської районної у м. Києві державної адміністрації залишена без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року - залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року касаційну скаргу Печерської районної в м. Києві державної адміністрації на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року визнано неподаною й повернуто скаржнику.

19 січня 2016 року постановою державного виконавця у ВП № НОМЕР_8, в ході виконання виконавчого листа № 2-1776/14 виданого 01 квітня 2014 року Солом`янським районним судом м. Києва про з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованості в сумі 3414810 грн, був накладений арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_5 /т.1 а.с.121/.

19 січня 2016 року постановою державного виконавця у ВП № НОМЕР_9, в ході виконання виконавчого листа № 753/15031/13 виданого 16 грудня 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_13 заборгованості в сумі 3075980,86 грн, був накладений арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_5 /т.1 а.с.122/.

25 листопада 2016 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 був укладений та посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. Договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого ОСОБА_12 продала, а ОСОБА_8 купила частину нежилого приміщення № НОМЕР_4 (в літ.А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Нежитлове приміщення в цілому загальною площею 103,1 кв.м. /т.1 а.с.54/

26 липня 2017 року був складений Висновок щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна - нежитлового приміщення АДРЕСА_1 площею 103,1 кв.м. на новоутворені обєкти: загальною площею 55,2 кв.м. та загальною площею 39,1 кв.м., залишивши у загальному користування 8,8 кв.м. /т.1 а.с.22/

28 липня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 був укладений та посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко Н.В., Договір про поділ нерухомого майна, згідно з яким ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , як співвласники нежитлового приміщення № НОМЕР_4 (в літ.А) загальною площею 103,1 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 з метою припинення спільної часткової власності домовились провести поділ нежилого приміщення таким чином:

ОСОБА_5 переходять у власність позиції 8-12, загальною площею 39,1 кв.м., нежитлового приміщення НОМЕР_6 (в літ.А), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: поз.8 - підсобне, загальною площею 30 кв.м.; поз.9 - приміщення, загальною площею 8,0 кв.м.; поз.10 -приміщення, загальною площею 17,9 кв.м.; поз.11 - підсобне, загальною площею 6,3 кв.м.;поз.12 - санвузол, загальною площею 3,9 кв.м.,

ОСОБА_8 переходять у власність позиції 1-7, загальною площею 55,2 кв.м., нежитлового приміщення НОМЕР_5 (в літ.А), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: поз.1 - приміщення, загальною площею 20,5 кв.м.; поз.2 - приміщення, загальною площею 19,7 кв.м.; поз.3 -приміщення, загальною площею 4,1 кв.м.; поз.4 - підсобне, загальною площею 4,1 кв.м.; поз.5 - умивальня, загальною площею 1,6 кв.м., поз.6 - вбиральня, загальною площею 1,1 кв.м.; поз.7 - кімната для персоналу, загальною площею 4,1 кв.м.

У загальному володінні та користуванні сторні по частці залишились поз.І,ІІ загальною площею8,8 кв.м. /т.1 а.с.52-53/

08 серпня 2017 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 був укладений та посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловол С.М., Договір купівлі продажу нежитлового приміщення, за умовами якого ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_1 купив нежитлове приміщення № НОМЕР_5 (в літ А) загальною площею 55,2 кв.,м., що знаходиться зха адресою: АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.27-28/

03 травня 2018 року ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко Н.В., було видано свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення№ НОМЕР_6 (в літ А) загальною площею 39,1 кв.,м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: поз.8 - підсобне, загальною площею 30 кв.м.; поз.9 - приміщення, загальною площею 8,0 кв.м.; поз.10 -приміщення, загальною площею 17,9 кв.м.; поз.11 - підсобне, загальною площею 6,3 кв.м.;поз.12 - санвузол, загальною площею 3,9 кв.м., оскільки торги не відбулись і стягувач ОСОБА_2 виявив бажання залишити за собою непродане майно, що належало ОСОБА_5 на підставі Договору про поділ нерухомого майна, посвідченого 28 липня 2017 року Сліпченко Н.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 1041, право власності на яке зареєстроване в Державномуреєстрі речових прав на нерухоме майно. /т.1 а.с.42,107/

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2018 року у справі № 757/5930/17 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська І.В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування записів про державну реєстрацію права власності - залишені без задоволення. З тексту вказаного рішення вбачається, що позов був поданий позивачем у лютому 2017 року. /т.1 а.с.37-38/

Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року у справі №757/5930/17-ц, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № НОМЕР_4 в літ.А в будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською Інесою Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за №1350 та скасовано запис №37396208 про реєстрацію права власності щодо зазначеного майна на ім`я ОСОБА_5 /т.1 а.с.39-41/

За даними Єдиного державногореєстру судових рішень у справі №757/5930/17-ц постановою Верховного Суду від 26 лютого 2025 року скасовано постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року у частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська І.В., про визнання договору купівлі-продажу від 30 серпня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо нежитлового приміщення АДРЕСА_1 і скасування запису № 5728п у книзі: 74п-22 про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2018 року у частині відмови у задоволенні вказаних позовних вимог змінено, викладено мотивувальну частину у редакції цієї постанови, а у решті залишено без змін. Верховний Суд вказав на те, що суди не врахували, що якщо позивач вважає, що його право порушене оспорюваними правочином, записом про реєстрацію права власності, тоді правомірним та ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, й для такого витребування оспорювання рішень уповноважених органів, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Згідно з Інформацією з державного реєстру речових прав нанерухома майно станом на 28 травня 2024 року нежиле приміщення (в літ.А) загальною площею 39,1 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , а саме: поз.8 - підсобне, загальною площею 30 кв.м.; поз.9 - приміщення, загальною площею 8,0 кв.м.; поз.10 -приміщення, загальною площею 17,9 кв.м.; поз.11 - підсобне, загальною площею 6,3 кв.м.;поз.12 - санвузол, загальною площею 3,9 кв.м., зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_2 /т.1 а.с.59-61,108/

Згідно з Інформацією з державного реєстру речових прав нанерухома майно станом на 20 серпня 2024 року нежиле приміщення (в літ.А) загальною площею 55,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: поз.1 - приміщення, загальною площею 20,5 кв.м.; поз.2 - приміщення, загальною площею 19,7 кв.м.; поз.3 -приміщення, загальною площею 4,1 кв.м.; поз.4 - підсобне, загальною площею 4,1 кв.м.; поз.5 - умивальня, загальною площею 1,6 кв.м., поз.6 - вбиральня, загальною площею 1,1 кв.м.; поз.7 - кімната для персоналу, загальною площею 4,1 кв.м. зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_1 /т.1 а.с.131/

В силу ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу;6) справедливість, добросовісність та розумність.

Положеннями ст. 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства.Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Згідно з положеннями ч.ч.1-3 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Положеннями ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. (ч.1 ст 356 ЦК України)

Положеннями ст. 361 ЦК України визначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

В порядку визначеному ч. 2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України).

В порядку визначеному ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч. 1 ст.388 ЦК України (в редакціїї чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції), якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (п. 1 ч.2 ст.388 ЦК України (в редакціїї чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції)).

Відповідно до п. 1 ч.2 ст.388 ЦК України (в редакціїїЗакону України № 4196-IX від 09 січня 2025року) майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16)

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі №757/32440/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі.

Цей висновок врахований Верховним Судом у постановах від 30 серпня 2023 року у справі № 183/4020/19, від 30 квітня 2025 року у справі № 757/33591/22 та інших.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2018 року в справі №907/50/16 вказала на те, що правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц зазначено, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

У постанові від 25 червня 2025 року Верховний Суд такаж звернув увагу на те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (абзац 1 частини другої статті 388 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Верховний Суд зазначив, що вже звертав увагу, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 липня 2023 року в справі № 932/1139/21)

Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року в справі №442/3663/20).

Обміркувавши викладене, касаційний суд зауважив, що:

добросовісним набувачем є особа, яка в момент набуття майна не знає і не може знати, що отримує майно від особи, яка не має права на його відчуження;

завдяки «віндикаційному імунітету», який передбачений парламентом для майна проданого чи переданого в порядку виконання судового рішення, досягається охорона прав добросовісної особи, яка набула майно, що було відчужене чи передане на виконання судового рішення і стабільність цивільного обороту. Якщо майно продається чи передається на виконання судового рішення, то таке рішення набрало законної сили. Виконання судового рішення відбувається відповідно до закону про виконавче провадження. Відчужувачем є не власник майна (оскільки майно продається не по волі власника), а особа, уповноважена державою, виконавець. Саме тому публічна складова відчуження (передання) майна власника має вирішальне значення і свідчить про те, що існують підстави для такого відчуження (передання), та, як наслідок, є підстави для набуття права власності на майно відчужене чи передане в процесі виконання судового рішення;

при «віндикаційному імунітеті», що закріплений для майна проданого чи переданого в порядку виконання судового рішення (абзац 1 частини другої статті 388 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не тільки не має значення, але й не може мати значення, чи відбулося вибуття майна з володіння власника по його волі чи поза нею, оскільки відчужувачем є не власник майна, а виконавець.

У пунктах 6.5-6.7, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 зазначено, що власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов'язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього…Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 01 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18 (пункт 46.2), від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 (пункт 7.15), від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (пункт 5.61)).

У постанові від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (пункті 6.50).

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України (див. пункт 5.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19).

Вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року в справі № 923/196/20 (пункт 40)).

На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року в справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19).

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Аналогічний виснок наведений і постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 753/14855/18 та інших.

У постанові від 22 травня 2024 року в справі № 570/783/20 Верховний Суд врахував наведену вище судову практику, а також здійснив посилання на практику Європейського суду з прав людини, яка передбачає необхідність додержання справедливого балансу інтересів учасників спірних правовідносин.

Зокрема, у цій постанові вказано, що критерії правомірності втручання у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.

Трискладовий тест, застосовуваний ЄСПЛ, використовується і в практиці українських судів, у тому числі Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

У постанові від 26 лютого 2025 року в справі № 756/4527/22 Верховний Суд також вказав на те, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

У цій же постанові наголошено на тому, що розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (пункт 58).

За змістом ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В порядку визначеному ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування по цивільній справі не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Виходячи з положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») Європейський Суд наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри»

З наведних обставин справи вбачається, що спірне нежиле приміщення було придбано дружиною позивача під час перебування з ним у шлюбі. Обставини щодо відесення спірного майна до об`єктів спільної сумсної власності позивача та його дружини ОСОБА_4 встановлені рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2012 року у справі № 2-1983/12, яким визнано за позивачем право власності на частину цього майна. Разом з тим, 30 серпня 2012 року, тобто ще до ухвалення вказаного судового рішення ОСОБА_4 було здійснено відчуження спірного майна за договром купівлі-продажу, укладеним з ОСОБА_5 .. Очевидно, що суду дані про відчуження майна сторонами у справі представлені не були, а тому судом здійснений поділ майна, яке вже не належало сторонам у справі.

Враховуючи, що відчуження спірного майна відбулось до виділення частки позивача, це майно було відчужене як спільне сумісне майно, що в порядку визначеному ч. 2 ст. 369 ЦК України мало відбуватись за спільною згодою позивача та ОСОБА_4 , як співвласників, проте таких даних матеріали справи не містять.

З матеріалів справи не вбачається, що після набрання рішенням суду у справі № 2-1983/12 законної сили, що відбулось 10 листопада 2012 року, так як воно не оскаржувалось в апеляційному чи касаційному порядку, позивачем були вчинені дії щодо його реалізації. Вперше позивачем заявлено про порушення його прав, як співвласника, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договром купівлі-продажу від 30 серпня 2012 року, при зверненні до суду з позовм про визнання цього правочину недійсним в лютому 2017 року, що вбачається з тексту судових рішень у справі № 757/5930/17. Інші дані в матеріалах справи відсутні.

У справі № 757/5930/17-ц постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року було визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № НОМЕР_4 в літ.А в будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 30 серпня 2012 року. На ці обставини позивач посилався в якості однієї з підстав заявлених позовних вимог і судом першої інстанції ці обставини покаледні в основу рішення. Проте апеляційним судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 26 лютого 2025 року скасовано вказане судове рішення. А тому вказані обставини не можуть бути прийняті до уваги суду.

В той же час рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року у справі №757/2055/14-ц спірне нежиле приміщення було визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та його дружини ОСОБА_12 та здійснено поділ цього майна по частині за кожним.

Вказане рішення оскаржувалось в апеляційному порядку ОСОБА_13 (ця особа не є колишньою дружиною позивача з огляду на відмінність імені та по-батькові), перед якою ОСОБА_5 мав боргові зобов`язання. Суд апеляційної інстанції вказав на те, що правовідносини між ОСОБА_13 та ОСОБА_5 не стосуються правовідносин за договорами купівлі-продажу нерухомого майна, залишив апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також з матеріалів справи вбачається, що станом на 2016 рік тривало виконавче провадження щодо примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_13 . Таким чином доводи позивача про пов'язаність його колишньої дружини ОСОБА_4 з ОСОБА_5 не знайшли свого підтвердження. А суд першої інстанції не звернув уваги на відмінність імені і по батькові колишньої дружини позивача і стягувача у зазначеному виконавчому провадженні.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року у справі №757/2055/14-ц набрало законої сили після перегляду апеляційним судом, що відбулось 23 грудня 2015 року.

В подальшому ОСОБА_12 на підставі рішення суду здійснила реєстрацію права власності та відчуження належної їй частини спірного нежилого приміщення за умовами договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_8 25 листопада 2016 року.

28 липня 2017 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 був укладений Договір про поділ нерухомого майна, за умовами якого ОСОБА_8 перейшли у власність позиції 1-7, загальною площею 55,2 кв.м., спірного нежилого приміщення та визначений їм № НОМЕР_5.

08 серпня 2017 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 був укладений Договір купівлі продажу нежитлового приміщення, за умовами якого ОСОБА_1 набув право власності на нежитлове приміщення № НОМЕР_5, загальною площею 55,2 кв.м., яке зареєстроованоза ним і на час розгляду справи.

Суд першої інстанції вказав на сумніви щодо реального придбання ОСОБА_8 спірнихприміщень, враховуючи подальший поділта відчуження, проте вказаний висновок суду не грунтується на доказах, оскількі такі відсутні в матеріалах справи, а отже є припущенням, на якому не може грунтуватись рішення суду.

На час укладення договору відповідачемОСОБА_1 в державних реєстрах були відсутні дані про право власності позивача на частину у цьому майні та/або про обтяження, даний відповідач є вже п`ятим зареєстрованим власником частини спірного нежитлового приміщення. Право власності набуто відповідачем ОСОБА_1 за відплатним договором, позивачем не оспорюється реальність, оплатність та ціна договору. Даних про те, що відповідач ОСОБА_1 знав або міг знати про права позивача та/або його пов`язаність з першим власником матеріали справи не містять.

Посилання позивача на те, що дата укладення цього договору вказує на недобросовість дій, оскільки в цей час відбувався розгляд справи за його позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування записів про державну реєстраціюправа власності (справа № 757/5930/17), які прийняті до уваги судом першої інстанції не можна визнати обгрунтованими, оскільки набувач не повинен перевіряти всю історію придбання нерухомості, за всіма джерелами та робити висновки щодо правомірності всіх попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись виключно на відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. До того ж деталізовані дані про нерухоме майно, що є предмеом розгляду в судах приховані у відкритому доступі. А рішення суду про задоволення вимог позивача про визнання недійсним договору від 30 серпня 2012 року ухвалено не було.

Виходячи з положень цивільного законодавства, добросовісність набувача презюмується, поки не буде доведено протилежне. Враховуючи відсутність доказів про те, що відповідач ОСОБА_1 , як набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, апеляційний суд приходить до висновку про його добросовісність. Проте суд першої інстанції не надв оцінки добросовісності відповідача ОСОБА_1 .

Відносно іншої частини спірного нежитлового приміщення, що за умовами Договору про поділ нерухомого майна, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 28 липня 2017 року, залишилась у власності ОСОБА_5 , то у його власність перешли позиції 8-12, загальною площею 39,1 кв.м., із визначенням номеру нежитлового приміщення НОМЕР_6.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 березня 2014 року у справі № 760/1096/14 було стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованість в загальному розмірі 3414810 грн. Вказане рішення набрало законної сили та перебувало на примусовому виконанні, в ході якого стягувач ОСОБА_2 виявив бажання залишити за собою непродане майно, що належало ОСОБА_5 на підставі Договору про поділ нерухомого майна, посвідченого 28 липня 2017 року, тобто частини спірного нежитлового приміщення, про що 03 травня 2018 року ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності та зареєстроване його право.

Суд першої інстанції вказав на те, що законодавець в частині 2 статті 388 ЦК України закріпив обмеження щодо витребування майна у добросовісного набувача виключно у випадку, якщо таке майно саме продане у спосіб, встановлений для виконання судових рішень, а тому вважав, що ч.2 ст. 388 ЦК України не підлягає застосування до спірних правовідносин.

Апеляційний суд не може погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції.

Виходячи з положень ч.2 ст. 388 ЦК України (в редакціїї чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції) майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. На час ухвалення рішення апеляційним судом редакція цієї норми вказує на те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Наведена вище судова практика вказує на те, що і у попередній редакції ч.2 ст.388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Як вказує Верховний Суд у постанові, що наведена вище, завдяки «віндикаційному імунітету», який передбачений парламентом для майна проданого чи переданого в порядку виконання судового рішення, досягається охорона прав добросовісної особи, яка набула майно, що було відчужене чи передане на виконання судового рішення і стабільність цивільного обороту. Якщо майно продається чи передається на виконання судового рішення, то таке рішення набрало законної сили. Виконання судового рішення відбувається відповідно до закону про виконавче провадження. Відчужувачем є не власник майна (оскільки майно продається не по волі власника), а особа, уповноважена державою, виконавець. Саме тому публічна складова відчуження (передання) майна власника має вирішальне значення і свідчить про те, що існують підстави для такого відчуження (передання), та, як наслідок, є підстави для набуття права власності на майно відчужене чи передане в процесі виконання судового рішення.

Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень.

На час передачі у власність відповідача ОСОБА_2 , в державних реєстрах були відсутні дані про право власності позивача на частину у цьому майні та/або про обтяження, рішення суду про задоволення вимог позивача про визнання недійсним договору від 30 серпня 2012 року ухвалено не було, даний відповідач є вже третім зареєстрованим власником частини спірного нежитлового приміщення, і воно йому передано у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Даних про те, що відповідач ОСОБА_2 знав або міг знати про права позивача та/або його пов'язаність з першим власником матеріали справи не містять.

Виходячи з положень цивільного законодавства, добросовісність набувача презюмується, поки не буде доведено протилежне. Враховуючи відсутність доказів про те, що відповідач ОСОБА_2 , знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, а також враховуючи, що майно передане в процесі виконання судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку про його добросовісність та неможливість витребовування у нього майна на підставі ч.2 ст.388 ЦК України.

В ході розгляду справи судом апеляційної інстанції позивач посилався на те, що у справі № 757/5930/17 за його позовом, Верховний Суд вказав на те, що якщо позивач вважає, що його право порушене оспорюваними правочином, записом про реєстрацію права власності, тоді правомірним та ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна. Проте при зверненні до суду з вимогами має бути обратно не тільки ефективний спосіб захисту, а і доведено належними та допустими доказами обставини, на які посилається позивач.

Як вказує наведена вище судова практика, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно.

Оцінюючи пропорційність втручання у право власності відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та баланс між захистом права власності позивача та правом відповідачів, апеляційний суд зауважує, що предметом спору є нежитлові приміщення, що позивачем тривалий час не вчинялись дії щодо виконання рішення суду про визнання за ним права власності на частину у спірному майні, внаслідок чого стало можливим неоднаразове відчуження спірного майна, його поділ між іншими особами судовим рішенням, яке також набрало законної сили, а також обставини добросовісності останніх набувачів (оскільки протилежне не доведено в ході розгляду справи).

Вказані обставини не були враховані судом першої інстанції. Суд першої інстанції вказав, що має сумніви в добросовісності набуття відповідачами приміщень, проте вказаний висновок суду не грунтується на доказах, оскільки такі відсутні в матеріалах справи, а отже є припущенням, на якому не може грунтуватись рішення суду.

А висновок суду про пропорціність втручання і відсутність порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції не є обгрунтованим належним чином.

Відтак, у цьому випадку втручання у право власності відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порушить справедливий баланс інтересів, оскільки можливі позитивні наслідки вилучення нерухомого майна для захисту інтересів позивача ОСОБА_3 не переважають дотримання прав власників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які на законних підставках набули у власність спірне майно. А позивач не позбавлений права вимоги компенсації безпосередньо від особи, яка порушила право.

В ході розгляду справи відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 булі здійснені заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки позивач, як власник майна, мав дізнатись про порушення свого права з 2012 року, проте звернувся до суду з вимогою лише в червні 2024 року. /т.1 а.с.85-100,125-130, 217-223/

Позивач ОСОБА_3 , заперечуючи проти застосування наслідків пропуску строку позовної давності, в заявах від 12 листопада 2024 року та від 02 грудня 2024 року вазував, що до січня 2017 року йому не було відомо про порушення його права власності, в 2019 році він дізнався про нові порушенння. Також позивач ОСОБА_3 посилаючись на п.п.12,19 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України зазначав про зупинення строків позовної давності. В прохальній частині заяви просив поновити строк зверннення до суду з даним позовом, як такий, що пропущено з поважних причин. /т.1 а.с.212-214, 230-231/

В силу ст.ст. 256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Згідно із ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України: за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно пункту 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції від 30 березня 2020 року), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

З 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на усій території України було встановлено карантин відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами).

Пунктом 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції від 15 березня 2022 року) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України 2102-IX від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який триває.

Проте пункт 19 розділу виключено на підставі Закону № 4434-IX від 14 травня 2025 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16 вказала на те, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

У приписі ч. 1 ст. 261 ЦК України є презумпція обізнаності особи про стан її суб`єктивних прав. Відтак, обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (п. 7.5.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц зазначено, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 сформульовано висновок про те, що для визначення початку перебігу позовної давності має значення не лише обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість довідатися про таке порушення. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов'язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

З наведених обставин справи вбачається, що перше відчуження спірного майна відбулось 30 серпня 2012 року і саме ним безпосередньо були порушені права позивача, як то вірно вказав суд першої інстанції.

Суд першої інстанції поновлюючи позивачу строк на звернення до суду з позовом також вказав на те, що позивачу про порушене право стало відомо в 2017 році, а з боку ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , стало відомо в 2024 році, що є різними порушеннями прав позивача, а отже строк перебігу позовної давності є різним.

Проте судом першої інстанції не враховано, що за позивачем право власності на частину спірного майна було визнано рішенням суду від 30 жовтня 2012 року у справі № 2-1983/12, яке набрало законної сили 10 листопада 2012 року. Виходячи з вимог чинного законодаства саме позивач, який також виступав позивачем у справі № 2-1983/12 мав вчинити дії щодо з`ясування обставин належності йому майна, забезпечення його збереження та виконання рішення суду. А отже позивач як власник майна, а також як сторона, що зацікавлена у виконанні рішенні суду, вчинивши відповідні дії міг довідатись про порушення свого права першим правочином вже в 2012-2013 роках. До того ж з 2013 року в Україні діє Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. В подальшому перехід права власності відбувся в 2014, 2016, 2017, 2018 роках. Вперше з вимогами до суду позивач звернувся в лютому 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності відносно першого правочину, вказуючи про відсутність обізнаності. Це питання не досліджувалось судом у справі №757/5930/17. Але у цій справі постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року було визнано недійсним договір купівлі-продажу від 30 серпня 2012 року. Вказане рішення суду було скасовано Верховним Судом 26 лютого 2025 року. Звернення до суду з вказаним позовом відбулось 11 червня 2024 року. У проміжок часу з березня 2017 року по червень 2024 року перебіг строку позовної даності було зупинено.

Разом з тим, враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, які є самостійною підставою для відмови у позові не вбачається.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг відповідачів знайшли своє підтвердження. А вказане вище не було враховано судом першої інстанції у зв`язку з чим судом допущено неповне з`ясування обставин справи, що призвело до порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що дає підстави апеляційному суду для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

В порядку визначеному ч.13 ст. 141 ЦПК України стягненню з позивача на користь відповідачів підлягає сплачений ними судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 22710, 00 грн кожним.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києвавід 05 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 22710, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 22710, 00 грн.

Позивач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук