ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 639/1130/21
Номер провадження 22-ц/818/2545/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Князєва В. О.,

представника відповідача адвоката Кураксіної О. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2025 року в складі судді Баркової Н.В. по справі № 639/1130/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про повернення безпідставно набутого майна

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк» ) про повернення безпідставно набутого майна.

Позов мотивовано тим, що 28 лютого 2008 року між ним та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № НАЕ2GA00000044, за яким йому надано кредит в іноземній валюті у розмірі 44 566 доларів США.

Внаслідок порушення законодавства України, що регулює готівковий оборот в іноземній валюті в Україні, відповідач набув без достатньої правової підстави 9055 доларів США, які він сплатив у якості відсотків за користування кредитом, оскільки законодавством України не передбачено надання фізичній особі саме кредиту в іноземній валюті.

Вказував, що Рахунок № НОМЕР_1 призначено для зарахування коштів, спрямованих тільки на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, та іншим платежами у доларах США. Разом с тим, з Договору не вбачається номер рахунку, на який відповідач зарахував кредитні кошти у розмірі 45 566 доларів США, які потім зобов`язався видати йому через касу відповідача.

Посилаючись на вимоги статті 1212 ЦК України, ОСОБА_1 просив зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» повернути в натурі 9 055 доларів США, а також стягнути судові витрати.

19 квітня 2021 року АТ КБ «Приватбанк» подано письмові пояснення, в яких банк просив позов залишити без задоволення.

Пояснення мотивовано тим, що кредитний договір від 28 лютого 2008 року відповідає вимогам чинного законодавства.

Підписавши кредитний договір, сторони встановили факт досягнення згоди між собою щодо умов кредитного договору. В договорі сторони погодили порядок видачі коштів, а саме через касу Банку. При укладанні кредитного договору позивач не був обмежений у можливості отримати кредит як в іноземній, так і в національній валютах. Валюту кредитування у вигляді долару США позивач обрав на власний розсуд.

Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» отримав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі, щодо розміщення залучених коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик та письмовій дозвіл на право здійснювати операції з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому використання банком і позичальником іноземної валюти як засобу платежу за кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів набуття Банком коштів у заявленому ним розмірі без достатньої підстави, оскільки 9 055 доларів США були сплачено на виконання кредитного договору, яким у встановленому законом порядку недійсним визнано не було.

На вказане судове рішення через суд першої інстанції 03 березня 2025 року ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Князєв Віктор Олександрович, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що умова договору кредиту № НАЕ 2СА00000044 від 28 лютого 2008 року про оплату фінансових послуг Відповідача за користування кредитом в готівковій іноземній валюті суперечить Пункту 6.2 «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України» затвердженої Постановою Правління НБУ № 200 від 30 травня 2007 року.

Факт оплати готівковою іноземною валютою фінансових послуг за користування кредитом у сумі 9055 доларів США є доведеним належними, допустимими та достовірними доказами. Між тим, відповідачем не спростовано суперечності законодавству України умови договору про сплату відсотків за користування кредитом готівковою іноземною валютою.

07 квітня 2025 року АТ КБ «Приватбанк» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому банк просив рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надано доказів сплати ним 9 055 доларів США на користь АТ КБ «ПриватБанк» не на виконання кредитного договору, укладеного 28 лютого 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 № НАЕ2GA00000044 про надання кредиту.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 липня 2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № НАЕ2GA00000044 від 28 лютого 2008 року в розмірі 286 933,51 грн. (38309,88 доларів США) на користь ПриватБанку в особі Харківського ГРУ ПриватБанку.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № НАЕ2GA00000044 від 28 лютого 2008 року в розмірі 286 933,51 грн. ( 38309,88 доларів США) звернуто стягнення на предмет іпотеки: двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача Договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вирішено виселити всіх осіб, які зареєстровані і проживають у квартирі, розташований за адресою: АДРЕСА_2 зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України у м. Харкові. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вказаним судовим рішенням встановлено неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором.

Дії ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів відповідають змісту укладеного договору, волі сторін договору і не суперечать чинному законодавству.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Князєва В. О., які підтримали апеляційну скаргу, представника відповідача адвоката Кураксіну О. Ю., яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України в повному обсязі.

Судовим розглядом встановлено, що 28 лютого 2008 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № НАЕ2GA00000044 ( том 1, а.с.6-8).

Відповідно до п.1.1 договору Банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п.8.1 цього Договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим Договором, зазначені у розділі 8 Договору.

За п.1.2. Договору Позичальник доручає Банку провадити погашення заборгованості по даному Кредитному договору передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку Позичальника, що відповідає платіжній картці, емітованої ПриватБанком. Номер рахунку зазначений у п.8.2 Договору. Зазначене доручення Позичальника не підлягає виконанню Банком у випадку пред`явлення Позичальником документа, що підтверджує сплату заборгованості іншим способом.

Відповідно до п.2.1 Банк зобов`язується: - Надати Кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п. 8.1 даного Договору, а також, за умови виконання Позичальником умов, передбачених п. 2.2.7. даного Договору. - з метою надання й обслуговування Кредиту: - відкрити рахунок, зазначений в п. 8.2 даного Договору;- здійснювати ведення кредитного досьє по Кредиту.

В пункті 2.1.3. зазначено, що якщо Кредит надається в іноземній валюті, то Позичальник доручає Банку:

- одержати з каси Банку суму іноземної валюти готівкою, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі Договору страхування, укладеного згідно п. 2.2.7 даного Договору;

- здійснити продаж у касі Банку готівкової іноземної валюти за курсом купівлі Банку даної іноземної валюти, встановленому на день виконання даного доручення;

- отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені Позичальника на сплату чергового страхового платежу.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 28 лютого 2008 року по 25 лютого 2028 року включно, у вигляді не поновлювальна лінія (далі кредит) у розмірі 44 566,00 доларів США на наступні цілі: у розмірі 36 700,00 дол. США на споживчі цілі, а також у розмірі 7 866, 00 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2.00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.8.2 даного Договору. Періодом сплати вважати період з 25 по 30 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 420,94 дол. США згідно Графіку погашення кредиту (додаток 2 до Кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Пунктом 8.2 визначено, що для виконання даного договору Банк відкриває Позичальникові рахунок НОМЕР_1 .

Відповідно до видаткового касового ордеру 03 березня 2008 року ОСОБА_1 видано 36700 доларів США (евівалент у гривнях -185335 грн) (том 1, а.с. 59)

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 липня 2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № НАЕ2GA00000044 від 28 лютого 2008 року в розмірі 286933,51 грн. (38309,88 доларів США) на користь ПриватБанку в особі Харківського ГРУ ПриватБанку. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № НАЕ2GA00000044 від 28 лютого 2008 року в розмірі 286 933,51 грн. ( 38309,88 доларів США) - звернуто стягнення на предмет іпотеки: двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача Договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вирішено виселити всіх осіб, які зареєстровані і проживають у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_3 зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України у м. Харкові. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1 738,50 грн.

Відповідно до вказаного рішення починаючи з 02 вересня 2008 року ОСОБА_1 припинив виконання взятих ним зобов`язань, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 12 грудня 2008 року становить 38308,88 Долларів США, та складається в наступного: 36463,08 Долларів США - заборгованість за кредитом; 1828,38 Долларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 17,42 Долларів СШ] - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с.166-168).

У статті 11 ЦК України зазначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Як визначено у статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Тлумачення статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно із частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини 2, 3 статті 6 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Випадки і порядок використання іноземної валюти передбачені статтею 193, частиною 4 статті 524 ЦК України, нормами Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» і Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

У статті 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (стаття 533 ЦК України).

Відповідно до статті 5 вказаного Декрету КМУ, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту другого статті 5 Декрету КМУ.

Порядок надання дозволу Національного банку України на банківські операції та генеральних ліцензій встановлювався також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що чинним законодавством не передбачено можливості оплати фінансових послуг за користування кредитом в готівковій іноземній валюті, а тому банк набув кошти без достатньої підстави.

Між тим, на час укладення кредитного договору від 28 лютого 2008 року, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно Переліку банків, які мають відповідні пункти ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями за нумерацією, визначеною у Положенні про порядок видачі банкам ліцензії на здійснення банківських операцій, затвердженому постановою Правління Національного банку України від 06 травня 1998 року № 181 (із змінами та доповненнями) за станом на 01 жовтня 2001 року КБ «ПриватБанк» визначено як банківську установу, яка має відповідний дозвіл на здійснення таких операцій (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v6044500-01#Text).

Також, матеріали справи свідчать, що 29 липня 2009 року АТ КБ «ПриватБанк» отримав ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (том 1, а.с. 47).

21 вересня 2009 року Банк отримав дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини 2, 4 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (том 1, а.с. 48-49).

За таких обставин, на час укладання правочину сторони мали можливість визначати в умовах кредитного договору іншу валюту (не національну) виконання кредитних зобов`язань, зокрема долари США.

Отже, встановивши, що заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у кредитному договорі, законодавство не містить, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення, оскільки спірні кошти сплачено на виконання договору, а тому вони не є безпідставно набутими.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 06 жовтня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина