КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/921/25 Головуючий у І інстанції - Бабко В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ майна,-

установив:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ майна.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 .

Вона та померлий ОСОБА_5 проживали однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, з листопада 2006 року до їх офіційної реєстрації шлюбу.

На початку 2007 року вона та ОСОБА_5 вперше звернулись до органів РАЦСу із заявою про реєстрацію шлюбу, проте реєстрацію шлюбу було відкладено через смерть її батька.

У подальшому, 08 липня 2016 року між нею та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який 22 вересня 2018 року було розірвано. Після розірвання шлюбу вона та ОСОБА_5 проживали разом до 09 листопада 2018 року, після чого вона переїхала проживати в свою квартиру.

Однак, через два місяці між ними відбулось примирення, і вони знову почали проживати разом за адресою її реєстрації до березня 2021 року.

За час спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, вона та ОСОБА_5 зробили ремонт, купили нові меблі та техніку в квартиру ОСОБА_5 , а також придбали у 2013 році автомобіль «Renault Trafic», державний номер НОМЕР_1 .

Проте, після смерті ОСОБА_5 , його двоюрідна сестра ОСОБА_2 та брати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до П`ятнадцятої Київської державна нотаріальна контора із заявами про прийняття спадщини, як спадкоємці 5 черги.

Вказувала, що під час спільного проживання однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу вона та ОСОБА_5 придбали автомобіль, та вона брала участь в утриманні квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Просила суд, встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 08 липня 2016 року, та з січня 2019 року по березень 2021 року.

Визнати спільною сумісною власністю автомобіль «Renault Trafic», державний номер НОМЕР_1 та квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Виділити автомобіль Renault Trafic», державний номер НОМЕР_1 у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та стягнути з них на свою користь грошову компенсацію за 1/2 частину ринкової вартості автомобіля в розмірі 157875 грн.

Визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що надані нею докази є належним та допустимим, з точки зору закону, її проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_5 , наявності спільного побуту, спільних друзів, спільного відпочинку та ведення спільного господарства.

Суд першої інстанції взагалі не взяв до уваги жоден доказ наданий нею, в тому числі і свідчення свідків, на підтвердження позовних вимог, та не надав їм належної оцінки.

Вказує, що за період проживання однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу вона та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , в квартирі, яка належала на праві власності померлому ОСОБА_5 , зробили ремонт, умеблювали новими меблями та оснащали новою технікою, а також придбали автомобіль у 2013 році. Для ремонту в квартирі вона неодноразово брала кредити.

Вказує, що у зазначеній квартирі вона також сплачувала спожиті комунальні послуги.

Наголошує, що всі наявні в матеріалах справи докази в своїй сукупності підтверджують, що вона та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у період з листопада 2003 року до їх офіційної реєстрації шлюбу - 09 липня 2016 року, а також після розірвання шлюбу в період з січня 2019 року по березень 2021 року.

У період спільного проживання вони вели спільне господарство, робили ремонт в квартирі, придбали автомобіль, купували продукти, побутові речі, техніку, меблі, відпочивали, проводили час з родичами та друзями, піклувались один про одного.

Просила суд, скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подала відзив в обґрунтування якого зазначила, що апелянт посилається на не встановлення усіх обставин справи судом першої інстанції, зокрема не неврахування показів свідків, проте, це не відповідає дійсності, оскільки суд, допитуючи свідків з обох сторін, вірно встановив обставини справи.

Якщо прослухати аудіо запис судового засідання з допиту свідків сторони позивача то стає зрозумілим, що свідки були завчасно підготовлені, та чітко відповідали на питання, щодо обставин які нібито відбувались багато років тому, з такою обізнаністю, що нібито це стосується їх родини та ці події відбувалися вчора.

Суд першої інстанції доцільно поставив питання одному із свідків про їх життя, та тиждень назад, на що свідок не міг чітко сказати що вона робила, а тому правомірно суд критично ставився до таких показів.

Разом з тим, письмові докази надані стороною позивача не можуть встановити та довести проживання сторін саме родиною, як вірно вказано в оскаржуваному рішенні.

По доказам наданих позивачем вказує на їх неналежність та недопустимість, а саме: -фото без будь якого зв`язку з датами їх походження не можуть підтверджувати будь якого факту, вони є неналежними та недопустимими, також не підтверджують ведення спільного господарства та бюджету, а можуть тільки свідчити про існування спілкування, але жодним чином не доводити та не встановлювати факт проживання родиною без реєстрації шлюбу; -акт проживання, на думку відповідачів, є підробленим, оскільки останній підтверджує факт проживання саме померлого в своїй квартирі, а не проживання сім`єю позивача з ним.

Вказує, що встановлення факту спільного проживання після розірвання офіційного шлюбу не є підтвердженим та заперечується відповідачами. З якого часу сторони проживала до реєстрації шлюбу відповідачі чітко вказати не можуть, оскільки померлий вів вільний спосіб життя, та зустрічався одночасно з декількома жінками, саме цей факт і було підтверджено показами свідків.

Крім того, вказує, що квартира, яка належала матері померлого є його спадком, який він фактично прийняв, а тому є особистою приватною власністю, а тому вимога про визнання квартири спільною сумісною власністю не підлягає задоволенню.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 , яка була матір`ю ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 та Свідоцтвом про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_3 .

24 січня 2013 року ОСОБА_5 звернувся до державного нотаріуса П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_7 .

Державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 видані Свідоцтва про право на спадщину за законом на наступне майно: Житловий будинок АДРЕСА_2 , площею 0,15га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,25га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3

Також ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , належала квартири АДРЕСА_1 , спадкоємцем якої є її син ОСОБА_5 , який прийняв спадщину за законом, але не оформив своїх спадкових прав.

22 липня 2013 року на ім`я ОСОБА_5 було зареєстровано автомобіль «Renault Trafic», що підтверджується листом Головного сервісного центру МВС.

08 липня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_4 .

22 вересня 2018 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_5 .

13 грудня 2018 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_9 . Договір оренди квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до умов якого ОСОБА_5 передає, а ОСОБА_9 приймає в оренду зазначену вище квартиру.

01 жовтня 2021 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_10 . Договір оренди квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до умов якого предметом Договору є здача в оренду на платній основі зазначеної вище квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_6 .

13 березня 2024 року Начальником ЖЕД-305 було складено Акт на підтвердження факту проживання з 2019 по 2021 рік громадянина ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_4 .

17 лютого 2025 року Старостою села Красилівка, було складено Акт обстеження житлових умов, відповідно до якого зазначено, що за адресою: АДРЕСА_3 , проживав ОСОБА_5 з грудня 2018 року по 15 січня 2024 року, до моменту смерті, який йому належав на підставці свідоцтва про право на спадщину за законом.

На підтвердження факту проведення ремонту в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем надано наступні документи:

- Договір про надання споживчого кредиту №188/12-9847/01 від 01 березня 2012 року укладеного між Кредитна спілка «Сімейна позика» та ОСОБА_1 на суму кредиту в розмірі 10000 грн. з цільовим призначенням: ремонт квартири. До договору надано копії квитанцій на погашення кредиту;

- Договір про надання споживчого кредиту №938/14/11553/02 від 19 грудня 2014 року укладеного між Кредитна спілка «Сімейна позика» та ОСОБА_1 на суму кредиту в розмірі 15000 грн.

- Кредитний Договір №Р.51.797.70186 від 11 травня 2016 року укладеного ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 на суму кредиту в розмірі 365000 грн. До договору надано копії квитанцій на погашення кредиту;

- Довідку з АТ «ОТП Банк», з якої вбачається ОСОБА_1 погашена заборгованість за кредитним Договором № від 20 лютого 2012 року на суму 11543 грн. та кредитним Договором № від 12 листопада 2013 року на суму 17520 грн.

Також позивачем на підтвердження спільного проживання однією сім`ю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , та на підтвердження проведення ремонтних робіт та утримання спірної квартири, надані до суду товарні чеки на покупку будівельних матеріалів, Договір купівлі-продажу від 12 листопада 2012 року на покупку варильної поверхні «Hotpoin-Ariston», фотокартки з відпочинку та квитанції про оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 .

Також до суду зі сторони відповідачів надані фотокартки квартири, як на підтвердження того, що позивач, після смерті ОСОБА_5 , в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , винесла частину меблів, техніки та пошкодила стіни.

Після смерті ОСОБА_5 , державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори була зведена спадкова справа №204/2024.

ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до державного нотаріуса П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Також до державного нотаріуса звернулась ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори видані Свідоцтва про право на спадщину за законом двоюрідним братам померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та двоюрідній сестрі ОСОБА_2 на спадщину, яка складається із: Земельної ділянки 4 (чотири), площею 0,15га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, яка належала померлому на підставі Свідоцтва про право на спадщину; Квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якої був її син ОСОБА_5 , який прийняв спадщину за законом, але не оформив своїх спадкових прав; Житлового будинку АДРЕСА_3 , яка належала померлому на підставі Свідоцтва про право на спадщину; Земельної ділянки 4 (чотири), площею 0,25га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала померлому на підставі Свідоцтва про право на спадщину.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позові, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги, щодо встановлення факту спільного проживання, визнання права спільної сумісної та поділ майна не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та сімейного законодавства України, оскільки стороною позивача не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи і узгоджуються із нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Положеннями ч. 2 ст. 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

В порядку визначеному ч. 2 ст. 21 СК України, проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

В силу ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17 (провадження №61-46210св18) сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16 (провадження №61-5296св19) показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15 (провадження №61-30273св18) спільна присутність на святах та пересилання коштів не можуть свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18) сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.13 цього Кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показами свідків.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України надав належну оцінку наданим позивачем доказам і не допустив порушень норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що показання свідків, а також спільні фотографії, не можуть бути переконливими доказами на підтвердження сумісного проживання як подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , оскільки вони не доводять факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справа №129/2115/15-ц), висловлено позицію про те, що покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю.

Дані висновки ґрунтуються також на правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2019 року (справа №466/3769/16), згідно з якою показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Крім того, в постанові Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2019 року (справа №588/350/15) роз`яснено, що спільна присутність на святах та пересилання коштів не можуть свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що у справі відсутні докази того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сім`ю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 08 липня 2016 року та з січня 2019 року по березень 2021 року.

Судом першої інстанції також обґрунтовано зазначено та відхиллено як докази кредитні договори, як на підтвердження факту спільного ведення господарства та проведення ремонту у спірній квартирі, яка належала померлому, оскільки зі змісту кредитних договорів, які були укладені між позивачем та банківськими, фінансовими установами в період з 2012 по 2016 роки, не можливо встановити, що кредитні кошти були використані позивачем саме на проведення ремонту в квартирі, яка належала ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу, що із квитанцій, які були надані позивачем, як докази на підтвердження оплати нею житлово-комунальних послуг за спірну квартиру, не можливо встановити, що позивач сплачувала за комунальні послуги саме як дружина ОСОБА_5 , а не як близька його подруга чи за дорученням ОСОБА_5 , а наявність прізвища та підпису позивача на квитанціях, не підтверджує достеменного факту спільного сумісного проживання як подружжя.

Таким чином, суд першої інстанції на законних підставах не прийняв їх до уваги, оскільки вони не мають доказового значення в цій справі.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку, прийшов до правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ майна та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції взагалі не взяв до уваги жоден доказ наданий нею, в тому числі і свідчення свідків, на підтвердження позовних вимог, та не надав їм належної оцінки, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції при оцінці доказів, дотримався вимог, передбачених ст. 89 ЦПК України, не допустив порушень норм процесуального права, які-б призвели до неправильного вирішення справи.

При цьому колегія суддів враховує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що апеляційним судам необхідно враховувати, що законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду, повторюють доводи позовної заяви та відповіді на відзив.

При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 , ухвалено обґрунтоване рішення про відмову у їх задоволенні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба