Провадження № 22-ц/812/1242/25 Суддя першої інстанції Лузан Л.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 вересня 2025 року м. Миколаїв Справа № 472/1297/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Крамаренко Т.В., Самчишина Н.В.,

при секретарі судового засідання Коростієнко Н.С.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_2 , на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Лузан Л.В., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, за позовом ОСОБА_3 до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

09 грудня 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який був дідусем позивача.

Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої ввійшли: земельна ділянка площею 2,0000 га, кадастровий номер :03:000:0425, яка надана для ведення особистого селянського господарства та розташована в межах території Луб`янської сільської ради; частка в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом, який відмовився від прийняття спадщини на користь позивача ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 в передбаченому законом порядку, частково її оформив (отримав свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку). Проте нотаріус відмовив йому в оформленні спадкових прав щодо частки вищевказаної квартири в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказане нерухоме майно, внесенням відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності одного з співвласників квартири ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після її смерті. Спадщину після її смерті прийняв чоловік ОСОБА_4 , проте належним чином не оформив. При цьому, квартира належить на праві спільної сумісної власності трьом співвласникам, а тому частка спадкодавців у вказаному майні становить 1/3 частка кожного.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 травня 2025 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі міського типу Веселинове Вознесенського району Миколаївської області.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 належним чином прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 .

Заява ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини від 18 листопада 2021 року в передбаченому законом порядку недійсною не визнана.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження сторони відповідача про те, що ОСОБА_1 не підписував вищевказану заяву, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження обумовлених заперечень не надано.

Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, судом не встановлено.

Виходячи з того, що позивач ОСОБА_3 не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, а тому суд вважає, що його право підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник - ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 заяву про відмову від прийняття спадщини не підписував, до нотаріуса не звертався, по тій причині, що прикований до ліжка, у зв`язку із інвалідністю першої групи «Б».

Даний статус відповідачу було надано 08 червня 2021 року, тобто до підписання зави від 18 листопада 2021 року.

Вчинення нотаріальних дій для інвалідів першої групи «Б» передбачає певні особливості, пов`язані з його правовим статусом та можливостями. Якщо особа з інвалідністю не може підписати документ, інша особа може зробити це від її імені в присутності нотаріуса. В даній ситуації відповідач у нотаріуса не був по причині того, що прикований до ліжка та нічого не підписував.

Оскільки єдиною підставою для отримання спадщини позивачем є саме заява відповідача про відмову від прийняття спадщини, то за таких обставин про які повідомив відповідач, стороні позивача необхідно довести обставини, відвідування нотаріуса та підписання заяви. В даному випадку на думку апелянта заяву відповідача можливо спростувати тільки проведенням почеркознавчої експертизи.

Посилання суду на те, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 та 233 ЦК України є безперспективним, оскільки визнання недійсним можливе тільки у випадку вчинення правочину, тобто у випадку визнання відповідачем підписання заяви, чого не має в даному випадку.

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. З огляду на викладене та з урахуванням приписів частини 2 статті 372 ЦПК України, апеляційний суд розглянув справу без участі учасників справи.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що на підставі свідоцтва на право власності на житло від 13 липня 1993 року, виданого Веселинівською районною службою приватизації ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 було передано в спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. Спадщину після її смерті прийняв ОСОБА_4 , відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України, інших спадкоємців, які прийняли спадщину, судом не встановлено.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. заведено спадкову справу № 56/2021 від 18 листопада 2021 року. Відповідач ОСОБА_1 , який є спадкоємцем першої черги за законом, 18 листопада 2021 року надав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , на користь позивача ОСОБА_3 . Вказана заява зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 225. В цей же день позивач ОСОБА_3 надав нотаріусу заяву про прийняття обумовленої спадщини, заява зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 226.

04 жовтня 2024 року позивачу приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 2,0000 га, кадастровий номер :03:000:0425, яка надана для ведення особистого селянського господарства та розташована в межах території Веселинівської селищної ради (Луб`янської сільської ради) в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Проте нотаріус відмовив позивачу в оформленні спадкових прав щодо частки вищевказаної квартири в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказане нерухоме майно, внесенням відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності одного з співвласників квартири ОСОБА_5 після її смерті.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів зауважує наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 належним чином прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 .

При цьому, суд не прийняв до уваги твердження сторони відповідача про те, що ОСОБА_1 не підписував вищевказану заяву, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження обумовлених заперечень суду не надано.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частина 1 статті 1220 ЦК України передбачає, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом (статті 1217,1223 ЦК України).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (стаття 1222 ЦК України).

Згідно статей 1268-1270 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець прийняв її в шестимісячний строк в порядку, передбаченому законом, зокрема шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини.

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (частина 1 статті 1273 ЦК України).

Відповідно до частин 2, 5 статті 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Як встановлено відповідно до свідоцтва про право власності на житло подружжя ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та їх син ОСОБА_1 внаслідок приватизації житла стали власниками квартири в АДРЕСА_2 . Частки співвласників не були виділені.

Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у тому числі тих, що тимчасово відсутні й за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Цим Законом не визначено умов, за яких один із членів сім`ї матиме більшу або меншу частку в приватизованому житлі, то частка кожного є рівною.

Отже, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 кожному на праві власності належить по 1/3 частці квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частина 1 статті 1220 ЦК України передбачає, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом (статті 1217,1223 ЦК України).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (стаття 1222 ЦК України).

Згідно статей 1268-1270 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець прийняв її в шестимісячний строк в порядку, передбаченому законом, зокрема шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини.

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (частина 1 статті 1273 ЦК України).

Відповідно до частин 2, 5 статті 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Як встановлено після смерті ОСОБА_5 її частку успадкував її чоловік ОСОБА_4 , як особа, яка постійно проживала з померлою на день її смерті, а син спадщину після смерті матері не приймав. Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцем першої черги за законом був його син ОСОБА_1 , який відповідно до його заяви, посвідченої нотаріусом, відмовився від прийняття спадщини на користь свого сина ОСОБА_3 .

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України судочинство у судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ЦПК України, втрачає сенс.

З огляду на встановлені судом обставини та надані докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до того, що він не підписував заяву про відмову від прийняття спадщини, до нотаріуса не звертався, по тій причині, що має інвалідність.

Проте, будь-яких належних доказів за правилами статей 76-80 ЦПК України на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 ні до суду першої інстанції, ні до Миколаївського апеляційного суду, не надав та відповідних заяв для витребування таких доказів не заявляв. В матеріалах справи наявна довідка про те, що останній має першу «Б» групу інвалідності за загальним захворюванням, безстроково та потребує постійного догляду.

Між тим, приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф., допитана апеляційним судом в судовому засіданні 30 вересня 2025 року, пояснила, що 18 листопада 2021 року вона за місцем розташування її робочого місця ( АДРЕСА_3 ) особисто підписав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , про що в книзі обліку і реєстрації спадкових справі № 02-38 нею було зроблено запис № 225. Наслідки відмови від прийняття спадщини приватний нотаріус Болгарчук О.Ф. роз`яснила ОСОБА_1 та вони були йому зрозумілі.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.В. Крамаренко

Н.В. Самчишина

Повне судове рішення складено 02 жовтня 2025 року.