Справа № 357/8811/25
Провадження № 2/357/4231/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 вересня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І. ,

за участі секретаря Махненко Б.В., Чалій А. О.,

представника позивача Чорного О.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Вдовика О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в залі суду № 5 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної та матеріальної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

В червні 2025 року адвокат Чорний Олександр Васильович, який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення моральної та матеріальної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, мотивуючи тим, що Білоцерківським міськрайонним судом Київської області розглядалася кримінальна справа № 357/22385/25 за фактом вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України за № 0000284 від 17.02.2023. Позивачці надано статус потерпілої в цьому кримінальному провадженні. 15.02.2023 близько 19 години 00 хвилин ОСОБА_1 , перебуваючи в приміщенні кабінету № 22 на третьому поверсі Білоцерківської гімназії «Звитяг» початкової школи № 8, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вулиця Гайок, 109, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння ОСОБА_2 тілесних ушкоджень та бажаючи їх настання, схопила потерпілому ОСОБА_2 за плечі та штовхнула її, після чого нанесла їй не менше п`яти ударів долонями рук по обличчю, внаслідок чого завдала ОСОБА_2 тілесні ушкодження у вигляді саден на обличчі. 25 квітня 2025 року, Білоцерківським міськрайонним судом Київської області винесено ухвалу про звільнення від кримінальної відповідальності, відповідно до якої, на підставі п.1 ч.1 ст. 49 КК України, звільнено обвинувачену ОСОБА_1 , від кримінальної відповідальності за кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності. На підставі вищевикладеного, цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 до обвинуваченої ОСОБА_1 , про стягнення витрат на правничу допомогу залишено без розгляду. Отже, звільнення від кримінальної відповідальності особи на підставі ст. 49 КК України за закриття щодо неї кримінального провадження, цивільний позов який залишено без розгляду щодо стягнення моральної шкоди, не перешкоджає звернутися з цим позовом в порядку цивільного судочинства. Тому, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу шкоду, завдану його неправомірними діями. Кримінальним проступком їй було заподіяно тілесних ушкоджень, від яких вона зазнала фізичного болю та страждань. В зв`язку з подіями, позивач зазнала сильного фізичного болю, душевних страждань, емоційних хвилювань та стресу у зв`язку із ушкодженням її здоров`я, а також зазнала великого приниження, у зв`язку з такою поведінкою відповідача, як людина та жінка. Вона була беззахисна, не мала можливості чинити опір, бо фізично відповідачка набагато сильніша за неї. Тому, вона пережила великі душевні страждання, бо не тільки відчула фізичний біль, а також і психологічні страждання відчуваючи страх за своє життя та здоров`я. Тому, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму завданої моральної шкоди в розмірі 50 000 грн, матеріальні збити в розмірі 20 000 грн, витрати на правничу допомогу в процесі розгляду кримінальної справи № 357/2385/225, а також судові витрати в даній справі на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн ( а. с. 1-6 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2025, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 28-29 ) та матеріали передані для розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи.

Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру ( ч. 8 ст. 187 ЦПК України ).

Згідно відповіді № 1473384 від 12.06.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді стосовно визначення підсудності щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача, за вказаними параметрами особу ОСОБА_1 не знайдено ( а.с.33 ).

12.06.2025 здійснено судом запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача на виконання вимог ч. 6ст.187 ЦПК України до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області ( а. с. 34 ).

02 липня 2025 року за вх. № 37170 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача (а. с. 35 ).

З вказаної відповіді вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрованою не значиться.

Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ).

Відповідно до ч. 10 ст. 187 ЦПК України якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Ухвалою судді від 03.07.2025 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін та призначено судове засідання у справі на 25.08.2025 ( а. с. 36-37 ).

04.08.2025 за вх. № 43938 судом отримано відзив на позовну заяву від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вдовика Олени Миколаївни, в якому просили поновити строк для подання відзиву, відмовити у задоволенні позову повністю. У випадку, задоволення позову ( повністю або частково), зменшити розмір суми витрат на правову допомогу, що стягуються позивачем ( а. с.43-51 ).

У відзиві зазначено про те, що відповідач ухвалу суду не отримувала, як не отримувала і позовної заяви з додатками, лише представником було подано через систему Електронний суд» заяву про вступ у справу як представника відповідача і лише 21.07.2025 представнику відповідача було надано доступ до матеріалів справи в системі «Електронний суд».

У відзиві зазначено про те, що збоку позивача обґрунтовуючи вимоги в частині завдання їй моральної шкоди, останньою не додано до позову жодного належного та допустимого доказу, який міг би підтвердити позицію позивача ( медичні документи, психологічні висновки, показання свідків, письмові докази, аудіо- та відеозаписи, інші документи ).

В свою чергу, у відзиві зазначалося проте. що відповідач як ВПО переїхала з м. Миколаїв до м. Біла Церква, влаштувала сина до Білоцерківської гімназії «Звитяг» у 1 клас. Відповідач приймала активну участі у шкільному житті, була членом батьківського комітету і під час чергового обговорення як вітати вчителів з святом 8 березня, виникли непорозуміння між позивачем та відповідачем з цього питання, яке закінчилося тим, що після завершення батьківських зборів, позивач підійшла до відповідача та при всіх почала її ображати, принижувати. Відповідач намагалась не звертати увагу на такі вкрай болючі слова до неї, однак позивач продовжуючи свої ганебні дії, почала розмахувати руками та пальцями тикати в обличчя відповідачу. І лише після того, позивач дала ляпас відповідачу, остання змушена була відштовхнути повивача, яка в свою чергу похилилась на парту. Присутні батьки зупинили конфлікт, відповідач пішла до дому, однак, через певний час, до відповідача подзвонила директор школи, яка запросила її прийти назад до школи. Коли відповідач прийшла до кабінету директора там була і позивач. Директор надала їй можливість висловитися, заслухала пояснення обох сторін та дорікнула позивачу за те, що остання викривлює інформацію та за її дискримінаційну поведінку щодо внутрішньо переміщених осіб. На цьому, і директор і відповідач вважали конфлікт закінченим. Однак як виявилось згодом, позивач через декілька днів подала до поліції заву про нанесення їй тілесних ушкоджень відповідачем. Незважаючи на це, відповідач принесла позивачу свої вибачення при її адвокатові і тоді сторони дійшли до спільної позиції, що позивачу не потрібне будь-яке матеріальне відшкодування, її повністю влаштує, якщо відповідач у батьківській чат-групі вибачиться, конфлікт буде вичерпано, що і було зроблено відповідачем.

Вказувала на те, що конфлікт який стався понад 2 роки тому, що розпочався за першої ініціативи самого позивача, приніс настільки моральної шкоди, що більш ніж за 2,5 роки вона так і не пробачила відповідача, яка захищалась від жорстокого поводження позивача відносно неї.

На її переконання лише мета збагачення спонукали позивача звернутися до суду.

Також, на думку відповідача розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 грн не відповідає критеріям співмірності, реальності та розумності, а отже є значно завищеним.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 126 ЦПК України ).

Відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно ч.7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Так, ухвалою судді від 03.07.2025 відповідачу було надано право подати до суду відзив проти позову та заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач отримала вищевказану ухвалу судді.

В свою чергу, як зазначено у відзиві та не спростовано з боку позивача, відповідач ухвалу суду не отримувала, як не отримувала і позовної заяви з додатками, лише представником відповідача було подано через систему Електронний суд» заяву про вступ у справу як представника відповідача і лише 21.07.2025 представнику відповідача було надано доступ до матеріалів справи в системі «Електронний суд».

Оскільки відповідач ( її представник ) ознайомилася з ухвалою судді та позовною заявою 21.07.2025, відзив подано 04.08.2025, тобто протягом п`ятнадцяти днів, суд приймає вказаний відзив до розгляду.

В судовому засіданні 25.08.2025 представник позивача підтримав позовні вимоги, надав при цьому пояснення аналогічні викладеним в ній, просив вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Відповідача та її представник, кожний окремо, в судовому засіданні 25.08.2025 заперечували проти позовних вимог, просили відмовити в позові, надали пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов.

В даному судовому засіданні було оголошено перерву до 24.09.2025 за клопотання сторони відповідача для забезпечення явки свідків ( а. с.71-81 ).

В судовому засіданні 24.09.2025 інших доповнень збоку учасників справи не надійшло.

В даному судовому засіданні було допитано в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відносно свідка ОСОБА_5 сторона відповідача відмовилась та не наполягала на її допиті.

Так, сідок ОСОБА_3 судовому засіданні 24.09.2025 пояснила, що вона є вчителем Білоцерківської гімназії «Звитяг» та класним керівником де навчаються діти позивача та відповідача по справі. Зазначали, що дійсно між позивачем та відповідачем мав конфлікт, але хто першим його розпочав та хто перший наніс кому удари вона не бачила, лише повернулася на шум, коли позивач та відповідач сперечалися між собою, розмахуючи руками, вона підійшла та стала між ними, також підійшли інші батьки, які до себе відповідача потягли, а вона виштовхнула позивача з класу. Не бачила у сторін конфлікту будь-яких синців. Зі слів відповідача, яка їй казала, що вона перша вдарила позивача. Вважає, що не було позивачу завдано моральної шкоди, позивач продовжувала себе нормально поводити, лише перестала приходити на батьківські збори, приходила лише до неї для того, щоб поцікавитися успіхами своєї дитини.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні наголосила, що вона є головою батьківських зборів, під час інциденту між позивачем та відповідачем вона була присутньою, але не бачили, хто перший почав конфлікт, лише коли почула шум, повернулася і побачила, як позивач та відповідач сваряться, машуть руками перед обличчям одна одній. Вказувала, що конфлікт мав місце п`ять хвилин та зазначала, що відповідач не заподіяла моральної шкоди позивачу, навпаки позивач завдала такої шкоди відповідачу, оскільки висловлювалася в її адрес «понаїхали тут, із-за вас почалася війна».

Інших заяв та клопотань на адресу суду не надходило.

Судом було вислухано пояснення, досліджено матеріали справи та керуючись вимогами ч. 1 ст. 244 ЦПК України суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення ( 29 вересня 2025 року о 12 годині 30 хвилин ).

Так, з урахуванням наданих пояснень, встановлених обставин під час розгляду справи, після дослідження матеріалів справи, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

Встановлено, що Білоцерківською окружною прокуратурою було складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000284 від 17.02.023 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України ( а. с. 10-12 ).

В обвинувальному акті вказано, що 15 лютого 2023 року близько 19 години 00 хвилин ОСОБА_1 , перебуваючи в приміщенні кабінету № 22 на третьому поверсі Білоцерківської гімназії «Звитяг початкової шкоди № 8, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Гайок, 109, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння ОСОБА_2 тілесних ушкоджень та бажаючи їх настання, схопила потерпілу ОСОБА_2 за плечі та штовхнула її, після чого нанесла їй не менше п`яти ударів долонями рук по обличчю, внаслідок чого завдала ОСОБА_2 , тілесні ушкодження у вигляді саден на обличчі. Дані ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які мають незначні скороминущі насліди, тривалістю не більш як шість днів.

Таким чином, ОСОБА_1 обвинувачується в умисному легкому тілесному ушкодженні, тобто у вчинені кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Додано Реєстр матеріалів досудового розслідування № 0000284 проведені в ході досудового розслідування ( а. с. 13-16).

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2025 року клопотання захисника ОСОБА_6 про звільнення від кримінальної відповідальності і закриття кримінального провадження було задоволено, на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України, звільнено обвинувачену ОСОБА_1 , від кримінальної відповідальності за кримінальний проступок, передбачений ч.1ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 до обвинуваченої ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу, залишено без розгляду ( а. с. 60-61 ).

Вказана ухвала суду набрала законної сили 05 травня 2025 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду ( ч. 7 ст. 82 ЦПК України ).

Звертаючись до суду з вищевказаним позовом, позивач вважає, що з відповідача на її користь повинна бути стягнута моральна шкода, заподіяна останньою у зв`язку з кримінальним правопорушенням, а також витрати понесені на правову допомогу, як в кримінальні справі так і при розгляді даної справи.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Виходячи з цього особливої уваги потребує аналіз злочинів проти найцінніших людських благ життя та здоров`я, оскільки в кримінально-правовому аспекті ці посягання визнаються одними з найнебезпечніших

Статтею 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

У постанові Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 531/2332/14-к зроблено висновок про те, що у разі закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності цивільний позов не розглядається, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов?язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду. З урахуванням того, що провадження щодо ОСОБА_2 закрито на нереабілітуючих підставах потерпіла має право вирішити питання про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд в постанові від 16 серпня 2021 року у справі № 644/7193/17 зазначив, що Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду щодо необхідності звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_2 на підставі ст. 49 КК та закриття щодо неї кримінального провадження, цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди слід залишити без розгляду. Залишення позову без розгляду не перешкоджає потерпілій звернутися з цим позовом в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду. Така позиція узгоджується з висновками, викладеними у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3.

Аналогічні висновки щодо подібного правозастосування викладені в постановах Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі № 185/442/16-к, 15 травня 2019 року у справі № 617/609/15-к, 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к, 10 червня 2021 року у справі № 640/11750/17, 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, 27 травня 2021 року у справі № 577/977/19 тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частинами третьою-п`ятою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру заподіяних фізичних та душевних страждань, їх глибини та погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, а також інших негативних наслідків, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Якщо розмір майнової шкоди можливо точно оцінити з урахуванням документів, які підтверджують, наприклад, лікування, реабілітацію, витрати на медикаменти тощо, то розмір моральної шкоди у цивільному позові потерпілий оцінює на власний розсуд.

Водночас потерпілий зобов`язаний зазначити в позові, у чому полягає моральна шкода, якими критеріями він керувався, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це може бути підтверджено.

При цьому остаточно визначає розмір моральної шкоди, яка була заподіяна потерпілому, винятково суд. Так, у постанові ВС від 03.10.2019 у справі № 709/1173/17, постанові ВС від 23.03.2022 у справі № 127/35822/21, постанові ВС від 31.01.2023 у справі № 535/171/20 та інших зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає з урахуванням:

характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо);

стану здоров`я потерпілого;

тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах;

ступеня зниження престижу, ділової репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вже зазначалося, встановлення розумного розміру відшкодування моральної шкоди є прерогативою суду, тому зменшення позовних вимог цілком можливе.

Важливо зауважити, що суд може зменшити розмір відшкодування моральної шкоди не лише через необґрунтованість вимог, а й в окремих випадках через неналежну поведінку потерпілого.

Так, у постанові ВС від 02.06.2021 у справі № 175/4256/18 з урахуванням норми ч. 2 ст. 1193 ЦК України суд вказав, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування підлягає зменшенню.

Як встановлено під час розгляду справи, позивач дійсно вчинила дії відносно відповідача, які виразилися в образах.

Посилання відповідача, що саме позивач перша завдала їй тілесних ушкоджень у вигляді тикання пальцями в обличчя та дала їй ляпасу, під час розгляду справи не було встановлено, відповідно не підтверджено і свідками, які були допитані в судовому засіданні.

Навпаки, як зазначила свідок ОСОБА_3 судовому засіданні 24.09.2025, що зі слів відповідача, яка їй казала, вона перша вдарила позивача.

Так, пі час розгляду справи було встановлено не спростовано, що відповідач вибачилася перед позивачем, як у батьківському чаті так і особисто перед позивачем в присутності її адвоката.

Водночас доказів тому, що після вибачень, позивач не буде мати до неї будь-яких претензій, про що зазначала відповідач, доказів зазначеному з боку останньої не було надано.

Не заслуговують на увагу і доводи відповідача викладені у відзиві, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача і заподіяною шкодою, так як неправомірні дії виразилися у спричинені позивачу тілесних ушкоджень та відносно останньої було складено обвинувальний акт за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України з подальшим направленням до суду.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи глибину фізичних та душевних страждань, основоположних засад виваженості і справедливості, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, стягнувши з ОСОБА_1 на користь потерпілого ОСОБА_2 2000 гривень, саме така сума відшкодування, на думку суду, буде еквівалентна завданим її моральним стражданням.

Крім того, визначаючи суму моральної шкоди, судом також враховану і ту обставину, що відповідач вибачилася перед позивачем як публічно, в батьківському чаті так і при особистій зустрічі.

Вирішуючи позов позивача в частині стягнення суми матеріальної шкоди в розмірі 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в процесі розгляду кримінальної справи, суд зазначає наступне.

Кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, зокрема витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Залишення без розгляду питання про розподіл процесуальних витрат не є істотним порушенням вимог КПК України, не впливає на вирішення питання кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості, призначення покарання та не може бути єдиною підставою для скасування прийнятих судових рішень.

Водночас, Велика Палата ВС в постанові від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20) зауважила, що залишення клопотання учасника провадження про розподіл процесуальних витрат без розгляду не є вирішенням судом питання про розподіл процесуальних витрат.

Потерпілий може повторно звернутися з відповідним клопотанням до суду першої інстанції з метою вирішення питання про розподіл процесуальних витрат, які мали бути вирішені судом під час прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні.

У справі № 462/6473/16-ц ВП ВС зазначила, що питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства.

Як убачається із наведеного, у постанові від 21 листопада 2018 року (справа № 462/6473/16-ц, провадження № 14-400цс18) ВП ВС не вирішувала спір, який виник щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, та не висловлювалася щодо порядку розгляду цивільного позову. Тобто висновків про неможливість розгляду питання щодо цивільного позову у порядку цивільного судочинства ВП ВС не робила. Натомість наведена справа та висновки у ній стосуються виключно питання розподілу процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

У справі № 462/6473/16-ц, яка була розглянута ВП ВС 21 листопада 2018 року (провадження № 14-400цс18) і від висновків якої пропонує відступити колегія суддів ККС, спір виник з приводу стягнення з відповідача процесуальних витрат, понесених позивачем, під час судового розгляду справи N 461/1469/13-к щодо обвинувачення відповідача у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.

ВП ВС не вбачає підстав для відступу від правового висновку, висловленого нею раніше у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18), оскільки процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли.

Водночас ВП ВС вважає, що потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані. Таке право залишається у потерпілого незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено винесенням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Очевидно, що, звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд або суддя має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо. Таким чином, ВП ВС вважає, що це питання може бути вирішене й ухвалою суду.

Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК). Оскільки ст. 126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС робить висновок, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК. Залишення клопотання учасника провадження про розподіл процесуальних витрат без розгляду не є вирішенням судом питання про розподіл процесуальних витрат. Це питання може вирішити відповідно до положень ч. 5 ст. 534 КПК суд, який виніс рішення без вирішення питання про розподіл процесуальних витрат.

Такої позиції дотримується Велика Палата ВС в постанові від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20).

Тому, враховуючи висновки ВП ВС, суд приходить до висновку про відмову в частині вимог позивача щодо стягнення збитків ( матеріальної шкоди ) в розмірі 20 000 грн витрат на правничу допомогу в процесі розгляду кримінальної справи № 357/2385/25, роз`яснивши повторного звернення потерпілої особи з відповідним клопотанням до суду першої інстанції з метою вирішення питання про розподіл процесуальних витрат, які мали бути вирішені судом під час прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні, оскільки процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого, а такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної та матеріальної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення є такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням вищенаведеного.

Окрім цього, позивач ( її представник ) просив суд стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у даній судовій справі в розмірі 20 000 грн, то з цього приводу суд зазначає про наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин 1-6 ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

ВС зауважив, що у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження розміру понесених позивачем витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги в матеріалах справи міститься: Договір № 168/2025 про надання правничої допомоги від 03.03.2025 ( а. с. 18-20 ); Ордер ( а. с. 22 ); Детальний опис робіт виконаних та планових до виконання адвокатом в рамках виконання Договору про надання правової допомоги № 168/2025 від 03.03.2025, укладений 29.05.2025 ( а. с. 25 ); Додаткова угода № 1 до Договору про надання правової допомоги № 168/2025 від 03.03.2025, укладений 30.08.2025.

Відповідно до Договору № 168/2025 про надання правничої допомоги від 03.03.2025 ( п. 3.1. ), Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату вартість юридичних послуг Адвоката, що надаються, у розмірі, в порядку та в строки, визначені у додаткових угодах ( замовленнях ),які є невід`ємною частиною Договору, або, у випадку, якщо додаткова угода не буде укладена шляхом сплати виставлених Адвокатом рахунків за послуги протягом трьох днів з моменту отримання відповідного розрахунку за надані послуги на адресу Клієнта, що вказана в договорі.

Згідно Детального опису робіт виконаних та планових до виконання адвокатом в рамках виконання Договору про надання правової допомоги № 168/2025 від 03.03.2025, укладеного 29.05.2025, що є Додатком № 2 до Договору № 168/2025 про надання правової допомоги, адвокат Чорний О.В., який представляє інтереси ОСОБА_2 в процесі стягнення матеріальної шкоди завданої вчиненням кримінального правопорушення із ОСОБА_1 фактично виконав наступний обсяг робіт: вивчення предмету спору та судової практики в частині стягнення матеріальної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення 4 години, вартість 8000 грн; підготовка та подача позовної заяви до суду 3 години, вартість 6000 грн; участь у судових засіданнях 3 години, вартість 6000 гривень.

Отже, позивачем доведено понесення останньою витрат на правову допомогу.

Так, своїй постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 колегія суддів не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Так, у Рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07 ) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені.

Такий висновок ЄСПЛ також викладений у вже зазначеному вище рішенні у справі «Савін проти України» ( Заява № 34725/08).

Тож фактичність витрат на правничу допомогу слід розглядати у широкому сенсі, включаючи не лише оплату таких витрат, але й виходячи власне із того, що достатньою є наявність відповідного договірного обов`язку. Відповідно, якщо договірний обов`язок щодо оплати наявний, то такого обов`язку достатньо для визнання витрат фактичними і такими, що підлягають компенсації стороні.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Такий же правовий висновок містяться і постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Так, в постанові Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 607/14338/19-ц зазначено, що матеріали справи не містять клопотання Особа_1 про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні.

Така правова позиція міститься в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву позивача, представником відповідача зазначалося про те, що на думку відповідача розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 грн не відповідає критеріям співмірності, реальності та розумності, а отже є значно завищеним. Тому, у випадку задоволення позову ( частково або повністю ), просила зменшити розмір суми витрат на правову допомогу, що стягуються позивачем.

При цьому, потрібно враховувати правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18, про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, врахувавши складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи.

Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).

ВП ВС в постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично здійснені, та оцінювати їх необхідність.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів ( ч. 1 ст. 89 ЦПК України ).

Отже, суд перш за все має визначити, чи є обґрунтованим визначений розмір і чи є підстави для відмови стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 11.11.2021 № у справі 910/7520/20.

Також суд зазначає, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від №640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19 тощо). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд в постанові від 07.02.2022 у справі № 910/20792/20 та в постанові від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17.

При визначенні суми відшкодування суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг, що відповідає позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 23.04.2019 року у справі № 826/9047/16 (касаційне провадження №К/9901/5750/19).

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

Отже, відповідними нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Таким чином, суд вважає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 20 000 грн, понесені позивачем, не є співрозмірними та не відповідають критеріям розумності та справедливості.

Суд не вважає належним чином обґрунтованою суму компенсації витрат на правничу допомогу у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Ураховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 в рахунок компенсації понесених судових витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 гривень.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.

Поняття «судовий збір» надане у Законі України «Про судовий збір», відповідно до ст. 1 якого під судовим збором розуміється - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Так, касаційний цивільний суд у складі Верховного суду у своїй постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц дійшов до висновку, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, яка визначена у грошовому вимірі, є майновою вимогою.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Водночас сплата потерпілою судового збору при подачі цивільного позову не була необхідністю, оскільки з огляду на положення пунктів 2, 6 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі: у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи; у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Вказані правові норми підлягають застосуванню щодо позовів про відшкодування будь-якої шкоди (майнової та моральної), завданої в результаті її заподіяння, за які відповідач несе цивільну відповідальність згідно із законом.

Отже, цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору за подання позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення, незалежно від об`єкта посягань, що також узгоджується з практикою Верховного Суду (див. судові рішення у справах № 619/1425/15-к, № 462/5779/15-к, № 713/1275/16-к, № 750/12591/18, № 740/5507/14).

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 6 ст. 141 ЦПК України ).

Оскільки позивач при зверненні до суду з даним позовом була звільнена від сплати судового збору, а позовні вимоги останньої підлягають частковому задоволенню, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_1 на користь держави підлягаю стягненню судовий збір у розмірі 1 211, 20 гривень.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 3 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 23, 1177 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 80, 81, 82, 89, 131, 133, 137, 141, 187, 244, 263-265, 273, 274, 353-355 ЦПК України, п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", Законом України «Про судовий збір», суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної та матеріальної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 2 000 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 гривень, загалом 5 000 ( п`ять тисяч ) гривень.

В решті вимог, - відмовити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,20 гривень ( одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Повний текст судового рішення виготовлено 29 вересня 2025 року.

Суддя О. І. Орєхов