КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року місто Київ.

Справа № 362/4342/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15131/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2025 року (у складі судді Мартинцової І.О.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування заборони відчуження нерухомого майна

ВСТАНОВИВ

У червні 2025 року до Васильківського міськрайонного суду Київської області надійшов позов ОСОБА_1 , в якому остання просить скасувати заборону відчуження нерухомого майна на будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської областівід 11 липня 2025 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись з такою ухвалою позивач через суд першої інстанції 24 липня 2025 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вважає, оскільки суд у кримінальному провадженні на підставі закону наклав арешт на майно ОСОБА_2 за клопотанням слідчого, ОСОБА_1 в ухвалі суду не зазначена і до кримінальної справи засудженого не має відношення, такою ухвалою права позивача не порушені і не має підстав звертатися до суду на підставі КПК України.

Вказує, що звернення позивача в порядку цивільного судочинства відповідає Постанові Пленума Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 1 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки оскаржуване обтяження було накладене за правилами КПК 2012 року та не зняте після постановлення вироку, питання зняття арешту має бути вирішено в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України.

Пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац 1 частини 1 статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесене до інших видів судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 1 КПК України 2012 року порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються главою 17 КПК України 2012 року. За змістом статті 173 цього Кодексу питання про накладення арешту на майно вирішують слідчий суддя або суд.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому у застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (частина 1 статті 174 КПК України 2012 року).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що, якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц).

Якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України. Тобто чинний кримінальний процесуальний закон передбачає способи захисту прав власника або володільця майна, який не є учасником кримінального провадження, тоді як цивільно-процесуальний закон не передбачає можливості такого захисту у порядку цивільного судочинства (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18).

Тому у разі, якщо арешт на майно накладений у порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушене її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити ці дії та звернутися до суду про скасування арешту лише у порядку кримінального судочинства. Такий порядок захисту прямо передбачений КПК України і є ефективним (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19, постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 758/13105/20, від 22 січня 2025 року у справі № 207/3013/20).

Визначена КПК України 2012 року процедура є ефективною для вирішення питання про зняття з майна арешту, накладеного у кримінальному провадженні за цим кодексом. Таку процедуру не можна замінити визначеною ЦПК України процедурою лише тому, що, на думку особи, яка захищає її право власності на майно, усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні цим майном краще за правилами цивільного судочинства, ніж судочинства кримінального. Сумніви сторони у тому, що чітко визначена КПК України процедура повернення тимчасово вилученого майна, скасування його арешту, повернення речових доказів у кримінальному провадженні може не дати бажаного результату, не є підставою для застосування інституту позовного провадження згідно з ЦПК України (постанова Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі № 187/29/21).

У справі встановлено, що арешт на спірне майно накладений ухвалою слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06.11.2014 року за результатами розгляду клопотання слідчого СВ Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області капітана поліції Лучинської Л.Р. у рамках досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0000698 від 20.06.2014 року.

Вказане кримінальне провадження розпочато та накладено арешт в 2014 році за правилами КПК України 2012 року.

Таким чином, питання щодо зняття арешту з майна, накладеного ухвалою слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06.11.2014 року у рамках досудового розслідування в кримінальному провадженні, має вирішуватись в кримінальному проваджені.

Здійснивши належне тлумачення норм права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди заявника із ухваленим у справі судовим рішенням та невірним трактуванням норм чинного законодавства. ОСОБА_1 не позбавлена права на захист своїх прав шляхом звернення до суду у межах кримінального провадження.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому не може бути скасована.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для нового розподілу судових витрат у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова