Справа № 167/515/25 Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І. І.
Провадження № 22-ц/802/1045/25 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Власюк О. С.

з участю: представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 подану її представником ОСОБА_1 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 09 липня 2025 року в складі судді Сіліча І. І.,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» (надалі - ТОВ «Діджи фінанс») звернулося до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 12.04.2016 між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та ОСОБА_2 укладено угоду №200501676 щодо кредитування - кредитний договір, відповідно до умов якого (повернення, платності, строковості) банк надав відповідачці у користування кредитні кошти в розмірі 19457 грн, з встановленим строком користування з 12.04.2016 по 12.04.2019, а відповідачка зобов`язалася повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

20.07.2020 ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору №7_БМ від 20.07.2020, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту №GL16N618071 проведеного 15.06.2020, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі №910/11298/16, відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за зазначеним кредитним договором.

ПАТ «Банк Михайлівський», правонаступником якого є ТОВ «Діджи Фінанс», виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, в той же час відповідачка порушила умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та у визначений строк. Станом на 29.04.2025 загальний розмір заборгованості відповідачки перед позивачем за кредитним договором становить 50054,96 грн, з яких: 17730,26 грн заборгованість за кредитом; 32324,70 грн заборгованість за відсотками.

Товариство просило суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором № 200501676 від 12.04.2016 у загальному розмірі 65509,26 грн, яка складається з суми заборгованості 50054,96 грн, суми інфляційних втрат 10945,24 грн, суми 3% річних 4509,06 грн. Також просить стягнути судові витрати у справі.

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 09 липня 2025 року позов задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» заборгованість за Договором №200501676 від 12 квітня 2016 року в розмірі 65509 гривень 26 копійок, з яких: 50054 гривні 96 копійок заборгованість за тілом кредиту, 4509 гривень 06 копійок 3% річних та 10945 гривень 24 копійки інфляційних втрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» 7000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 12 червня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_2 був укладений Крединий договір №200501676, відповідно до якого банк надав їй кредитні кошти в сумі 19457,00 грн. Суму боргу відповідачка повернула частково, тому вимогу про стягнення основної заборгованості за кредитом в сумі 17730,26 грн визнає повністю. Щодо суми нарахованих відсотків в розмірі 32324,70 грн вказує на те, що дана сума нічим необгрунтована, а також відсутній детальний розрахунок таких відсотків. Позивач має право вимагати стягнення 3% річних та стягнення інфляційних вимог за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року (1097 днів). Позивач розраховує суму 3% річних та інфляційних витрат з суми заборгованості в розмірі 50054,96 грн. Відповідач не погоджується із визначеною сумою заборгованості, адже в даному випадку базою нарахування має бути сума за заборгованістю саме за тілом кредиту в розмірі 17730,26 грн. У відповідності до розрахунку розмір 3% річних становить 1595,94 грн, а інфляційні витрати в сумі 1681,04 грн. Вказує на необгрунтованість заявленої позивачем вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн.

Позивач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак суд вважає за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено розмір заборгованості за кредитом, процентами, правильно наведено розрахунок трьох процентів річнихта індексу інфляції.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_2 12 квітня 2016 року укладено кредитний договір № 200501676, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит на умовах повернення, платності, строковості. Банк надав позичальниці кредит в розмірі 19457грн, строк кредиту 1095 днів з 12 квітня 2016 року по 12 квітня 2019 року, розмір процентної ставки 0,0001% річних, а відповідачка зобов`язувалася повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

У цей же день ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_2 погодили графік платежів до договору кредиту.

Відповідно до цього графіку у період 12 квітня 2016 року по 12 березня 2019 року ОСОБА_2 мала щомісячно сплачувати 896 грн, останній платіж у період 07 квітня 2016 року по 12 квітня 2019 року 880,34 грн.

Згідно з випискою по рахунку ОСОБА_2 не повернула за кредитним договором 17730,26 грн тіла кредиту.

20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 7_БМ, у відповідності до якого ПАТ «Банк Михайлівський» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до ОСОБА_2 за кредитним договором № 200501676 від 12.04.2016.

Згідно із п. 2 договору про відступлення прав вимоги, ТОВ «Діджи Фінанс» набуває усі права кредитора до боржників в день настання відкладальної обставини відповідно до п. 16-1 цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання ПАТ «Банк Михайлівський» у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього договору.

На виконання вимог п. 4 договору про відступлення прав вимоги № 7_БМ від 20 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» сплатило на користь ПАТ «Банк Михайлівський» ціну договору на підставі протоколу, сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону) - № UA-EA-2020-06-09-000032-b від 15 червня 2020 року, переможцем яких стало ТОВ «Діджи Фінанс», у розмірі 5307308,39 грн.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги (додаток № 1) до договору факторингу № 7_БМ від 20 липня 2020 року, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 200501676 від 12.04.2016 в сумі 50054,96 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту 17730,26 грн, заборгованість по відсотках 32324,70 грн.

ТОВ «Діджи Фінанс» заявляє, що заборгованість складає 65509,26 грн, з яких сума боргу за період з 23.02.2019 до 23.02.2022- 50054,96 грн, суми інфляційних втрат 10945,24 грн, суми 3% річних 4509,06 грн.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором.

У відповідності до частини 1статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно з частиною 2статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено.

Відповідно до частини 1статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У пункті 3 частини 2статті 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1ст. 77 ЦПК України.) Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 65509,26 грн, з яких: 17730,26 грн. - заборгованість за кредитом; 32324,70 грн - заборгованість за відсотками, 10945,24 грн. - сума інфляційних втрат, 4509,06 грн - сума 3% річних.

Відповідно до умов кредитного договору та графіку платежів, сума кредиту складає 19457 грн, строк кредиту: 1095 днів, з 12.04.2016 по 12.04.2019; графік платежів : щомісячний платіж : 896 грн. 00 коп, останній платіж 880,34 грн, розмір процентів за користування кредитом 0,0001%, щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості 2% починаючи з 6 місяця дії договору (по 389,14 грн. щомісячно) та щомісячна плата за підтвердження проведення платежу (20 грн.).

Обставину укладення вказаного кредитного договору, розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 17730,26 грн. та перехід права вимоги відповідачка та її представник не заперечують, проте заперечують наявність заборгованості за процентами в розмірі 32324,70 грн, оскільки така нарахована позивачем безпідставно.

Щодо відсотків за користування кредитом в сумі 32324,70 грн, то вказана сума не підлягає стягненню з відповідача, оскільки ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду не було надано доказів законності нарахування такого розміру відсотків. Так, за умовами договору розмір процентної ставки за кредитом дорівнює - 0,0001% річних, а графік погашення заборгованості взагалі не містить суми нарахування процентів за користування кредитом. Крім того, матеріали справи не містять доказів набуття права вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_2 щодо стягнення суми заборгованості за відсотками за користування кредитом, оскільки у Витязі з реєстру прав вимоги (додаток № 1) до договору факторингу № 7_БМ від 20 липня 2020 року зазначено суму 32324,70 грн, як заборгованість за доходами. При цьому такий вид заборгованості не передбачений умовами кредитного договору, а також не є предметом позову, зважуючи, що в позовній заяві заявлена вимога про стягнення відсотків.

Таким чином позивачем доведено лише вимогу про стягнення тіла кредиту в розмірі 17730.26.

Щодо вимог про стягнення сум інфляційних втрат та трьох відсотків річних слід зазначити наступне.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася.

Позивач, звернувшись до суду з позовом 16.05.2025, нарахував інфляційні та три відсотки річних на визначену ним суму заборгованості 50054,96 грн. за період з 23.02.2019 по 23.02.2022.

Проте з урахуванням вище викладено, вимог ст. 625 ЦК України та п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України такі нарахування мають бути проведені з 23.02.2019 по 23.02.2022 на суму заборгованості по тілу кредиту - 17730,26 грн.

Сума інфляційних втрат за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 складає 1681,40 грн., а трьох відсотків річних 1595,94грн.

Позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором з урахуванням договору про відступлення прав вимоги підлягають до часткового задоволення. Зокрема, стягненню підлягає сума заборгованості за тілом кредиту - 17730,26 грн. та нараховані на цю суму боргу інфляційні - 1681,40 грн. та три відсотки річних грн. В іншій частині заявлена до стягнення сума заборгованості позовних вимог не підлягає стягненню з підстав вищенаведених.

Мотивуючи рішення про стягнення заборгованості за тілом кредиту суд безпідставно зазначив, що відповідачці надано кредит за кредитною ставкою 58.8% річних. В резолютивній частині вказано про стягнення розмір заборгованості за тілом кредиту 50054 грн. Такий висновок суду спростовується змістом кредитного договору та графіком платежів, згідно з якими сума кредиту складає 19457 грн, строк кредиту: 1095 днів, з 12.04.2016 по 12.04.2019; графік платежів : щомісячний платіж : 896 грн. 00 коп, останній платіж 880,34 грн, розмір процентів за користування кредитом 0,0001%

Відповідно до статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з положеннями п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Аналогічні висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 703/686/15-ц , КЦС Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 726/490/21.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є особою з інвалідністю II групи, що підтверджується пенсійним посвідченням.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою підлягав спалі судовий збір в розмірі 4542 грн., оскільки відповідач звільнена від сплати судового збору і апеляційна скарга відповідача задоволена, тому з позивача необхідно стягнути в дохід держави 4542 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Крім того, ТОВ «Діджи фінанс» у позовній заяві просило стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу.

Згідно з ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Частиною 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 2ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження надання правової допомоги, позивачем надано:договір про надання правової допомоги № 26 від 15 лютого 2024 року, укладений між ТОВ «Діджи фінанс» та адвокатським бюро «Анастасії Міньковської», в особі керуючого Міньковської Анастасії Володимирівни; додаткову угоду до договору № 26 про надання правової допомоги від 15 лютого 2024 року; детальний опис робіт (наданих послуг), де зазначено: підготовка позовної заяви з додатками про стягнення кредитної заборгованості - вартістю 7 000 грн.; акт про підтвердження факту надання правничої (правової ) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 16.005.2025 на суму 7000 грн.

У відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі представник відповідача не погоджувалась із розміром витрат на правничу допомогу, зазначаючи, що сума гонорару є неспівмірною зі складністю справи, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, реальності надання адвокатських послуг (їх дійсності, необхідності).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції безпідставно вказав, що відповідачем не заявлялося клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. Зокрема, у відзиві на позовну заяву позивачка посилалася на практику Європейського суду, згідно з якою розмір витрат на професійну правничу допомогу має відповідати критеріям співмірності та розумності. Також зазначала, що позивачем не здійснено детального опису наданих послуг, не обгрунтовано розумної необхідності таких витрат. Із змісту відзиву вбачається, що відповідачка не погоджувалася як з розміром витрат, так і з існуванням необхідності такі витрати нести.

Колегія суддів, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, дійшла висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі N 753/15687/15.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною, тому витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також часткове задоволення позовних вимог позивача, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Діджи фінанс» понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 3000 грн.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 подану її представником ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 09 липня 2025 року в цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» () заборгованість за Договором №200501676 від 12 квітня 2016 року в розмірі 21 007 (двадцять одна тисяча сім) гривень 24 копійки, з яких: 17 730,26 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу (тіло кредиту); 1595,94 грн. - 3 % річних, 1681,04 грн. - інфляційні втрати.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» () 3000 витрат на правничу допомогу.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» () в дохід держави 4542 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді