Справа № 447/748/25 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/1510/25 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,

Cуддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

Cекретар Іванова О.О.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Богомазової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №447/748/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 01 квітня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_1

в с т а н о в и в :

11.03.2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою у якій просить суд ухвалити рішення, яким видати обмежувальний припис та вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 з покладенням на нього обов`язків: заборонити перебувати ОСОБА_1 в місці проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуватиме у місці, невідомому ОСОБА_1 , переслідувати її; заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб з ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог заявниця зазначає, що вона разом із донькою ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_1 . Її колишній чоловік регулярно вчиняє щодо неї насильство протягом тривалого часу, свідком якого часто стає донька. Рішенням суду від 07.09.2023року шлюб між заявницею та ОСОБА_1 розірвано. Після розлучення ОСОБА_1 систематично переслідує її, ображає, вчиняє психологічний тиск, погрожує забрати дитину. Заявниця перебуває у постійній напрузі, оскільки ОСОБА_3 постійно за нею стежить, штовхав її, заламував руки, бив та душив. Заявниця неодноразово зверталася з цього приводу в поліцію. ОСОБА_1 вчиняє відносно заявниці фізичне, психологічне, економічне та сексуальне насильство. Свідком неправомірних дій ОСОБА_1 була їхня донька ОСОБА_2 . Неодноразові звернення в поліцію не дали бажаного результату, оскільки заявниця переконана про продовження повторного насильства відносно себе, а також вірогідність настання тяжких наслідків для її здоров`я є високою, тому вона змушена звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 01 квітня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила заявниця ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним, ухвалене за неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи. Стверджує, що суд безпідставно відмовив у видачі обмежувального припису, не взявши до уваги, що колишній чоловік її систематично переслідує, ображає, вчиняє психологічний тиск у зв`язку з чим вона неодноразово зверталася в поліцію за захистом. Зазначає, що чоловік телефонує їй з різних номерів, підслуховує під дверима квартири, що стверджується відеозаписами, які наявні в матеріалах справи. Чоловік застосовує до неї силу, штовхає, у зв`язку з чим вона перебуває у постійному стресі, страху, тривозі, переживає за свою безпеку та безпеку своєї дитини. До заяви про видачу обмежувального припису було долучено висновок психолога від 16 січня 2025 року, з якого вбачається, що в результаті домашнього насильства зі сторони чоловіка спостерігається значне зниження рівня якості життя , а саме: часта втома , фізичний дискомфорт, апатія, депресивні думки. Насильство часто відбувається на очах неповнолітньої доньки, що шкодить здоров`ю та нормальному розвитку дитини, травмує її та вселяє почуття страху та незахищеності, що стверджується висновком психолога від 20 лютого 2025 року. Батько проявляє надмірний контроль над дитиною, що їй не подобається. Зазначає, що конфлікті відносини між ними щодо участі у вихованні доньки не свідчать про наявність у заінтересованої особи права на вчинення протиправних дій відносно неї та дитини. Тривалість і системність протиправної поведінки підтверджує вірогідність вчинення заінтересованою особою психологічного та фізичного насильства щодо неї та дитини, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити повністю.

21 серпня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Богомазова І.О. через підсистему «Електронний суд» подала до Львівського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін у зв`язку з безпідставністю доводів апеляційної скарги.

ОСОБА_1 не заперечує того факту, що ОСОБА_1 зверталася в поліцію з приводу його поведінки, яку вона вважає протиправною, а також чинення відносно неї та дитини, на її думку, насильства. В той же час, ОСОБА_1 замовчує про те, що суд своїми рішеннями закрив провадження у відповідних справах у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 . Заявницею не доведено вчинення ОСОБА_1 відносно неї психологічного тиску та насильства.

22 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_2 адвокат Гнідець О.М. через підсистему «Електронний суд» подала до Львівського апеляційного суду заяву в якій просила розглядати справу за її відсутності та відсутності заявниці.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Богомазової І.О. на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі, який рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 07 вересня 2023 розірвано. Під час перебування сторін у шлюбі, в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4 .

На підтвердження своїх вимог заявницю долучено висновок психолога ОСОБА_5 від 16 січня 2025 року та експерта ОСОБА_6 від 20 лютого 2025 року про агресивну та неправомірну поведінку її колишнього чоловіка, щодо неї та доньки, подано два протоколи про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУпАП та копії заяв про вчинення домашнього насильства подані до поліції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні вимог заяви, суд виходив з тих підстав, що ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження домашнього насильства, а також судом не встановлено в ході розгляду справи беззаперечних ризиків провадження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для неї.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків.

У пункті 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

У пункті 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України передбачено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Отже, в Законі України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного з батьків у реалізації своїх прав щодо дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61 19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20), від 28 червня 2022 року у справі № 466/180/22 (провадження № 61-4104св22), від 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23 (провадження № 61-6759св23), від 06 червня 2024 року у справі № 285/7922/23 (провадження № 61-5538св24).

У справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року, погоджуючись з апеляційним судом, який відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, зазначив, що, враховуючи положення Закону про запобігання домашньому насильству, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених, зокрема, у КК України), а є тимчасовим заходом, який виконує захисну та запобіжну функцію і направлений на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Верховний Суд погодився з тим, що у справі існує тривалий конфлікт між сторонами, але обставини справи не вказують на необхідність застосування обмежувального припису. У цій справі також встановлено факт звернення заявниці з заявою до правоохоронних органів, на підставі якої у ЄРДР було зареєстроване відкрите кримінальне провадження.

У справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19) Верховний Суд у постанові від 29 серпня 2019 року, підтримуючи висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, вказав, що звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У справі № 635/4854/19-ц (провадження 61-3510св20) Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року, підтримуючи висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, зокрема, уточнив, що внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом про запобігання домашньому насильству, оскільки рішень щодо вказаних фактів або інших конфліктних ситуацій між сторонами компетентні органи не приймали, в досудових розслідуваннях на час прийняття судових рішень судами попередніх інстанцій не було пред`явлено підозр будь-якій особі.

Фактично аналогічні висновки щодо звернення до компетентного органу із заявою про вчинене домашнє насильство або наявності відкритих кримінальних проваджень без результатів щодо них (зокрема, визнання особи винною у заявлених кримінальних порушеннях) як недостатніх доказів для задоволення заяв про видачу обмежувального припису відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» також містяться у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19 (провадження № 61-13514св19), від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 (провадження № 61-15016св19), від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19 (провадження № 61-13080св19), від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Згідно з частинами першою четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, оскільки надані на обґрунтування заявлених вимог докази не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами.

Судом першої інстанції надано належну оцінку протоколам про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.173-2 КУпАП, заявам в поліцію, висновкам психологів, а також відеозапису.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржниці з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи те, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 01 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 29 вересня 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк