Провадження № 22-ц/812/1337/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 вересня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретаря судового засідання: Коростієнко Н.С.,

за участю представника відповідача адвоката Закутнєва А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №485/583/25 за апеляційною скаргою Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Куйбишевське» на рішення, яке ухвалив Снігурівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Бодрової Олександри Петрівни у приміщенні цього суду 23 травня 2025 року, повний текст складений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Куйбишевське» про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості за договором оренди землі,

у с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Куйбишевське» (далі ПОСП «Куйбишевське», Підприємство) про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості за договором оренди землі.

Позов мотивовано тим, що позивачка є власником земельної ділянки площею 6,01 га, кадастровий номер :02:000:0046, розташованої на території Горохівської сільської ради Баштанського району у Миколаївської області. 01 грудня 2016 року між позивачкою та ПОСП «Куйбишевське» був укладений договір оренди землі. 24 лютого 2021 року між нею та відповідачем укладено додаткову угоду, відповідно до якої збільшено строк дії договору до 31 грудня 2027 року. Проте всупереч умовам договору, укладеного між сторонами, відповідач не сплачує орендну плату. Позивачка усно зверталась до відповідача з питанням виплати орендної плати, але на телефонні дзвінки представник відповідача не відповідає. Отже відповідачем не сплачено оренду плату з урахуванням вимог пункту 47 договору оренди, а саме індексації орендної плати за поточний рік: за 2022 рік - у розмірі 16881 грн, 2023 рік - у розмірі 21388 грн та 2024 рік - у розмірі 22457 грн, а всього - у розмірі 60726 грн. Крім того, сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для його розірвання.

Посилаючись на викладене, позивачка просила розірвати договір оренди землі від 01 грудня 2016 року та стягнути з відповідача вищевказану заборгованість з орендної плати, а також сплачений судовий збір.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Зазначив, що відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року територія Горохівської об`єднаної територіальної громади, в якій розташовані належні позивачки земельні ділянки, згідно списку перебували в тимчасовій окупації Російської Федерації та вважалася територіє, на яких ведуться актів бойові дії з 19 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року. Листом вих.№7 від 13 березня 2023 р. відповідач звертався до управління з питань цивільного захисту обласної військової адміністрації щодо проведення обстеження та знешкодження вибухонебезпечних предметів на земельних ділянках, що знаходяться в користуванні ПОСП «Куйбишевське», однак такого обстеження проведення не було, будь-якого підтвердження щодо можливості використання земельних ділянок як таких, що не несуть загрози життю працівників та не містять вибухонебезпечних предметів не було надано. Тричі відповідач звертався із заявами до Горохівської сільської військової адміністрації про неможливість використання земельних ділянок. Відповіді не отримано. Також ним направлялися листи до Центру протимінної діяльності, Державної екологічної інспекції України, в інші відповідні установи щодо визнання земельних ділянок за переліком потенційно забруднених вибухонебезпечними предметами. Отже, відповідач вважає вищевикладені обставини форс-мажорними. Додатково зазначає, що у 2022 році орендар був позбавлений можливості використовувати спірну земельну ділянку для отримання доходів, в 2022 році орендар не провів посівну кампанію та кампанію щодо збору врожаю через тимчасову окупацію. Отже ПОСП «Куйбишевське» не проводить господарську діяльність на зазначених земельних ділянках з незалежних від нього причин. Рахунки підприємства заблоковані за ухвалами слідчого судді в рамках порушеного кримінального провадження. Відповідач також вказав, що наданий позивачем розрахунок не відповідає вимогам Закону.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2025 року позовні вимоги задоволені частково.

Розірвано договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та ПОСП «Куйбишевське» 01 грудня 2016 року щодо земельної ділянки площею 6,01 га, кадастровий номер :02:000:0046, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Горохівської сільської ради Баштанського (колишнього Снігурівського) району Миколаївської області, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 квітня 2017 року, номер запису про інше речове право 20018390.

Стягнуто з ПОСП «Куйбишевське» на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі у розмірі 16538 грн 85 коп. за 2023 та 2024 роки.

Стягнуто з ПОСП «Куйбишевське» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1541 грн 01 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що належними, достатніми та допустимими доказами відповідачем доведено факт неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин, а саме існування форс-мажорних обставин, які перешкоджали йому виконати передбачений договором сторін обов`язок з виплати позивачу орендної плати за 2022 рік, оскільки земельна ділянка, що розташована на території, яка в період з 19 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року перебувала під тимчасовою окупацією, тому в 2022 році орендар значною мірою був позбавлений можливості використовувати спірну земельну ділянку для отримання доходів, оскільки в 2022 році орендар не провів посівну кампанію та кампанію щодо збору врожаю. Тому суд вважав обґрунтованими доводи відповідача щодо відсутності вини у невиконанні обов`язку щодо виплати орендної плати за 2022 рік за договором оренди землі з урахуванням положень частини 6 статті 762 ЦК України дійшов висновку про те, що відповідач звільняється від сплати орендної плати за 2022 рік. Однак суд вважав, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б вказували на факт неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин, а саме існування форс-мажорних обставин, які перешкоджали йому виконати передбачений договором сторін обов`язок з виплати позивачу орендної плати за 2023 та 2024 роки, що свідчить про систематичне невиконання орендарем умов договору та є підставою для розірвання договору оренди та стягнення заборгованості з орендної плати.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати за 2023-2024 роки суд дійшов висновку, що наданий позивачкою розрахунок заборгованості по орендній платі не ґрунтується на вимогах Закону, а тому суд здійснив власний розрахунок.

Зокрема, виходив з того, що коефіцієнт індексації НГО має визначатися на підставі індексу споживчих цін за попередній рік за формулою: Кi = І:100, де І індекс споживчих цін за попередній рік. Згідно даних Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (https://land.gov.ua/derzhgeokadastr-povidomlyaye-pro-indeksacziyu-normatyvnoyi-groshovoyi-oczinky-zemel-za-2024-rik/) Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель у розрізі років становить: 1996 рік 1,703; 1997 рік 1,059; 1998 рік 1,006; 1999 рік 1,127; 2000 рік 1,182; 2001 рік 1,02; 2005 рік 1,035; 2007 рік 1,028; 2008 рік 1,152; 2009 рік 1,059; 2010 рік 1,0; 2011 рік 1,0; 2012 рік 1,0; 2013 рік 1,0; 2014 рік 1,249; 2015 рік 1,433 (крім сільськогосподарських угідь) і 1,2 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); 2016 рік 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,06 (для земель несільськогосподарського призначення); 2017 рік 1,0; 2018 рік 1,0; 2019 рік 1,0; 2020 рік 1,0; 2021 рік 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення); 2022 рік 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь), 2023 рік 1,051 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь).

Таким чином суд виснував, що сума заборгованості відповідача по договору оренди складає за 2023 рік - 10017,14 грн; за 2024 рік - 10017,14 х 1.051 = 10528,01 грн., а з урахуванням сум податків та зборів на користь позивачки слід стягнути: за 2023 рік - 8063,80 грн; за 2024 рік - 8475,05 грн.

В апеляційній скарзі ПОСП «Куйбишевське» вказує, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, внаслідок неповного встановлення обставин, які мають значення для вирішення справи, та з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції в порушення принципу рівності учасників процесу було безпідставно не враховано докази, надані відповідачем приєднані до матеріалів справи, а також не наведено мотивів їх відхилення, в порушення п. 2 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, що є окремим порушенням норм процесуального права. Так, відповідачем із наданням відповідних підтверджуючих документів, що містяться в матеріалах справи, Підприємство неодноразово зверталось до відповідних державних органів із заявами щодо проведення обстеження земельних ділянок та неможливістю їх використання, однак такого обстеження проведено не було, будь-якого підтвердження щодо можливості використання земельних ділянок як таких, що не несуть загрози життю працівників та не містять вибухонебезпечних предметів - відповіді не надано. Крім того судом безпідставно не застосовано положення Податкового кодексу України, за змістом яких земельні ділянки вважаються потенційно забрудненими вибухонебезпечними предметами відразу після завершення окупації та до фактичного обстеження земельних ділянок і визнання їх придатними для використання, і доведення цього факту не потребує від відповідача надання додаткових доказів. За такого висновки суду щодо можливості користування земельними ділянками не ґрунтуються на нормах матеріального і процесуального права. До того ж, суд першої інстанції дійшов хибних висновків щодо можливості використання спірної земельної ділянки, як через необґрунтоване відкидання доводів та аргументів сторони Відповідача так і через не застосування норми матеріального права, що говорить за наявність потенційного забруднення земельних ділянок після завершення окупації та до проведення обстеження та протимінних заходів, зокрема із розмінування земель за заявою належного користувача, яким за договором оренди є відповідач.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на безпідставність і необґрунтованість її доводів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не відповідає таким вимогам закону не повною мірою.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Як убачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 6,01 га, яка розташована в межах території Горохівської сільської ради Баштанського (колишнього Снігурівського) району Миколаївської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0046, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 442539, виданим відділом Держкомзему у Снігурівському районі Миколаївської області 26 серпня 1998 року (а.с.5).

01 грудня 2016 року ОСОБА_1 уклала з ПОСП «Куйбишевське» договір оренди зазначеної земельної ділянки (далі Договір), за умовами якого передала земельну ділянку останньому в оренду строком до 31 грудня 2024 року (п.3.1.). Цього ж дня складено акт прийому-передачі земельної ділянки (а.с.6-10).

24 лютого 2021 року була укладена додаткова угода про внесення змін до договору оренди землі від 01 грудня 2016 року, відповідно до якої пункт 3.1. договору викладено в наступній редакції «3.1. договір укладено на строк по 31 грудня 2027 року, тобто на 11 років 0 місяців і 30 днів» (а.с.11).

Згідно пункту 2.4. Договору нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 250428,50 грн.

За користування земельною ділянкою орендар виплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 4 (чотири) % від суми, зазначеної в п.2.4. цього договору, а саме 10017,14 грн за календарний рік (річна орендна плата) (п.4.1. Договору).

Відповідно до пункту 4.4. Договору річна орендна плата нараховується та виплачується орендодавцеві у строк з 01 листопада по 31 грудня відповідного року.

Орендна плата за поточний рік індексується шляхом множення річної орендної плати, зазначеної в п.4.1. цього договору, на коефіцієнт Кі, що визначається за формулою: Кі=1+(І/100-1,12), де І індекс інфляції року, що передує поточному (пункт 4.7 Договору).

Відповідно до пункту 9.1.4. Договору орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасних та повних розрахунків з орендної плати.

Орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі виплачувати орендодавця орендну плату на умовах, передбачених цим договором (пункт 9.4.4. Договору).

Відповідно до пункту 12.10. Договору його дія припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи - орендаря; його розірвання за згодою сторін; внаслідок випадкового знищення чи пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню; в інших випадках передбачених законом.

У випадку порушення умов цього договору винна сторона несе відповідальність, передбачену цим договором та діючим законодавством України, у тому числі винна сторона зобов`язана компенсувати постраждалій стороні заподіяні збитки (пункт 13.1 Договору).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка №415949700), яка сформована 03 березня 2025 року, право оренди земельної ділянки кадастровий номер :02:000:0046 зареєстровано за ПОСП «Куйбишевське» на підставі договору оренди та додаткової угоди (а.с 12).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У справі, яка розглядається, спірні правовідносини виникли з приводу виконання стороною орендаря умов договору оренди земельних ділянок. Так, ОСОБА_1 , посилаючись на систематичне, протягом 2022-2024 років невиконання відповідачем обов`язків зі сплати орендної плати, просила про стягнення на свою користь заборгованості з орендної плати та розірвання договору оренди землі. В свою чергу відповідач заперечував проти позовних вимог з посиланням на невикористання земельної ділянки, власником якої є позивачки, з незалежних від нього причин.

Суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 частково, виходив із доведеності підстав для стягнення орендної плати за 2023-2024 роки та розірвання договору оренди, укладеного сторонами.

Апеляційний суд приймає доводи апеляційної скарги і не погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з таких міркувань.

Відповідно до статей 12, 13 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено пунктом 1 частини 1 статті 11 ЦК України.

За змістом статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року № 161- ХІV (тут і далі закон в редакції, яка була чинною на день укладання договору оренди 01 січня 2007 року, далі Закон № 161- ХІV) відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в поряду, передбачених ЗК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (частина 1 статті 6 Закону № 161- ХІV).

Статтею 93 ЗК України та статтею 1 Закону № 161- ХІV визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 13 Закону № 161- ХІV договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

В силу вимог статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі статтею 32 Закону № 161- ХІV на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Статтею 24 Закону № 161- ХІV передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря, у тому числі, своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також орендної плати за водний об`єкт.

Згідно із пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність.

Отже, за змістом статті 141 ЗК України та статті 32 Закону № 161- ХІV підставою розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати, а не разове порушення умов договору у цій частині.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Схожі висновки викладені у постанові Великої Плати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17, провадження № 12-201гс18, та постанові Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі № 551/542/20, провадження № 61-16493св21.

Згідно із частинами 1, 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

В силу частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (часина 1 статті 76 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5, 6 статті 81 ЦПК України).

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, відповідач не заперечував факту несплати позивачці орендної плати, передбаченої умовами Договору, але причиною такого зазначав неможливість використання земельної ділянки, переданої в оренду, у зв`язку із перебуванням її в межах тимчасово окупованої рф території у 2022 року, а в подальшому через забруднення (можливе забруднення) вибухонебезпечними предметами.

Так, на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався у порядку, передбаченому законодавством України, та діє на даний час.

Після введення на території країни воєнного стану Торговопромисловою палатою України усім зацікавленим особам надіслано листа від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1, в якому засвідчено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), якими є військова агресія Російської Федерації проти України.

У листі Торговопромислова палата України підтвердила, що зазначені обставини, починаючи з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

07 жовтня 2022 року Миколаївська обласна рада прийняла рішення №9 «Про наявність обставин непереборної сили та перелік суб`єктів господарювання, що постраждали внаслідок таких дій», яким визнала обставини, що склалися на території Миколаївської області у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та стали підставою введення воєнного стану в Україні, обставинами непереборної сили з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення.

До переліку суб`єктів господарювання, що постраждали внаслідок обставин непереборної сили, включені юридичні особи незалежно від організаційно-правової форми, які є сільськогосподарськими товаровиробниками та місцезнаходження яких станом на 31 грудня 2022 року зареєстровано у межах території Миколаївської області.

За наказом Мінреінтеграції від 22 грудня 2022 року №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» Горохівська сільська територіальна громада, в межах якої розташована земельна ділянка, належна позивачці, віднесена до територій, що перебували у тимчасовій окупації у період з 4 березня по 11 листопада 2022 року.

Наступним наказом Міністерства розвитку громад і територій України № 376 від 28 лютого 2025 року «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» Горохівську сільську територіальну громаду після деокупації, починаючи 11 листопада 2022 року, віднесено до територій, на яких можливим є ведення бойових дій.

Частиною 1 статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок непереборної сили.

Відповідно до положень частини 6 статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У пунктах 6.8-6.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/7495/16 (провадження № 12-37гс18) зазначено, що норма частини шостої статті 762 ЦК України визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Підпунктом 3 пункту 27 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначено, що під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням такої особливості: власники, користувачі земельних ділянок не несуть відповідальності за невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням, що полягає у невикористанні земельної ділянки, право власності, користування якою виникло до введення воєнного стану.

Обставини, зазначені у нормі частини шостої статті 762 ЦК України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно з частиною шостою статті 762 ЦК України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними.

Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що відсутність у частині шостій статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Той факт, що ТПП України у листі від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 засвідчила відповідну форс-мажорну обставину сам собою не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань.

Воєнний стан, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання. При цьому, наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі № 910/8580/22.

Посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15 червня 2018 року у справі № 915/531/17, від 26 травня 2020 року у справі № 918/289/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 913/785/17, від 30 листопада 2021 року у справі № 913/785/17, від 07 червня 2023 року у справі № 906/540/22).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 910/7679/22сертифікат ТПП України не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами, якщо інше не передбачено законом бо договором.

Лист ТПП України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 є документом загального інформаційного характеру, цей лист не може вважатися сертифікатом ТПП України, виданим відповідно до положень статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні» і не є доказом настання форс-мажору (обставин непереборної сили) для певного суб`єкта господарювання у конкретному зобов`язанні. Водночас Верховний Суд звертає увагу, що навіть за відсутності сертифіката ТПП України, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливість доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором.

Відповідно до частин першої, третьої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Є загальновідомою та не потребує доказування, що територія Горохівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, де розташована спірна земельна ділянка, з 19 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року перебувало під тимчасовою окупацією російської федерації. Ця обставина не заперечувалась сторонами.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що протягом вказаного періоду існували форс-мажорні обставини, які об`єктивно унеможливлювали виконання зобов`язань за спірним договором оренди.

Існування таких обставин перешкоджало виконати передбачений договором обов`язок із виплати орендної плати за 2022 рік. Орендар був позбавлений можливості використовувати спірну земельну ділянку для отримання доходів, він не провів у 2022 році посівну кампанію, не здійснив збір урожаю тощо.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в цілому, але не наводить аргументів на спростування такого висновку суду, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення в частині відмови у стягненні орендної плати за 2022 рік.

Щодо несплати орендної плати за 2023 та 2024 роки та розірвання договору оренди земельної ділянки.

Постановою Кабінету Міністрів України №740 від 7 червня 2024 року «Про деякі питання про створення, забезпечення функціонування та ведення реєстру територій, забруднених/імовірно забруднених вибухонебезпечними предметами» затверджено Порядок ведення, адміністрування, користування відомостями реєстру територій, забруднених/імовірно забруднених вибухонебезпечними предметами, внаслідок чого введено у дію реєстр територій та геоінформаційна система, якому відповідає Інтерактивна карта територій, яку адмініструє Державна служба надзвичайних ситуацій (далі ДСНС).

За даними Інтерактивної карти ДСНС, розміщеної на її офіційному сайті за посиланням Розмінування України (https://mine.dsns.gov.ua/), територія Горохівської територіальної громади Миколаївської області, в межах якої знаходиться земля, належна позивачці, є і місцем, де виявлені або ймовірно знаходяться вибухонебезпечні предмети.

Відповідно до частини 283-1.2. статті 283-1 Податкового кодексу України період, коли земельні ділянки визнаються забрудненими вибухонебезпечними предметами, визначається як період, що починається з першого числа місяця, на який припадає дата початку обстеження земельної ділянки операторами протимінної діяльності, та завершується останнім числом місяця, в якому такі земельні ділянки визнані придатними для використання.

Для земельних ділянок, що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) активні бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, період, коли земельні ділянки визнаються забрудненими вибухонебезпечними предметами, визначається як період, що починається з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому завершено активні бойові дії або тимчасова окупація на відповідній території (у тому числі коли дата початку обстеження небезпечної території операторами протимінної діяльності настає після дати завершення бойових дій або тимчасової окупації на відповідній території), за умови подання платником плати за землю до органу місцевого самоврядування, військової адміністрації або військово-цивільної адміністрації заяви про потенційне забруднення земельної ділянки вибухонебезпечними предметами та прийняття таким органом місцевого самоврядування, військовою адміністрацією або військово-цивільною адміністрацією рішення про встановлення податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів щодо земельної ділянки, зазначеної у такій заяві, та завершується останнім числом місяця, в якому такі земельні ділянки визнані придатними для використання.

Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначається у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Враховуючи, що територія Горохівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, в межах якої знаходиться передана позивачкою у користування земельна ділянка, як встановив суд, перебувала у тимчасовій окупації по 11 листопада 2022 року, відлік періоду визнання цієї території забрудненою вибухонебезпечними предметами почався з 01 грудня 2022 року. Оскільки ПОСВ «Куйбишевське на підтвердження своїх заперечень проти позову надало чисельні звернення до органу місцевого самоврядування, військової адміністрації, військово-цивільної адміністрації заяви, Управління з питань цивільного захисту обласної військової адміністрації (а.с. 30-85) про потенційне забруднення земельної ділянки вибухонебезпечними предметами та прийняття такими органами заходів щодо обстеження земельних ділянок, що перебувають в оренді, серед яких і належна позивачці ділянка, та встановлення податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів щодо земельної ділянки, то періоду визнання відповідних територій забрудненими вибухонебезпечними предметами має закінчитися останнім числом місяця, в якому такі земельні ділянки визнані придатними для використання.

Тобто відповідач вчинив усі передбачені положеннями Податкового кодексу України дії щодо перевірки орендованих земельних ділянок на наявність вибухонебезпечних предметів, тоді як уповноважені на такі дії державною органи відповідних заходів не здійснили.

Акт про обстеження земельної ділянки, що знаходиться в оренді відповідача, операторами протимінної діяльності та визнання її придатною для використання відсутній, незважаючи на неодноразові звернення ПОСП «Куйбишевське» до компетентних органів.

Проаналізувавши наведені обставини та норми матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає встановленим, що територія Горохівської територіальної громади Миколаївської області, в межах якої знаходиться спірна земельна ділянка, в період 2023-2024 років віднесена до територій, де виявлені або ймовірно знаходяться вибухонебезпечні предмети, що виключає її безпечне використання відповідачем як орендарем для отримання сільськогосподарської продукції.

За такого відсутність рішення Горохівської сільської військової адміністрації про надання податкової пільги ПОСП «Куйбишевське» на землю не може бути визнано доказом щодо звільнення земельних ділянок, після деокупації від забруднення їх вибухонебезпечними предметами, та не підтверджує статусу ділянок як земель, придатних для господарського використання. Тому відповідні доводи відзиву на апеляційну скаргу відхиляються апеляційним судом як такі, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Враховуючи наведене та встановлені колегією суддів обставини справи, слід визначити, що земельна ділянка, яка знаходиться в межах громади, що визнана як місце забруднення чи імовірного забруднення вибухонебезпечними предметами, не могла бути використана орендарем за умовами договору оренди в період 2023-2024 років, внаслідок чого відповідач як орендар та наймач майна звільняється від орендної плати за цей час, як з підстав, визначених законом, так і за умовами договору оренди, які узгоджені його сторонами.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що у відповідача відсутня вина за невиконання обов`язку зі сплати орендної плати за 2023 та 2024 роки, оскільки орендар не міг користуватися у цей час орендованим майном із незалежних від нього причин, а саме у зв`язку з тим, що після деокупації 11 листопада 2022 року територія, на якій розташована спірна земельна ділянка, є територією, ймовірно забрудненою вибухонебезпечними предметами, тому орендар не провів посівну кампанію та кампанію щодо збору врожаю.

Таке з урахуванням положень частини 6 статті 762 ЦК України є підставою для звільнення відповідача від обов`язку зі сплати орендної плати позивачці за 2023- 2024 роки, а також виключає застосування до нього наслідків несплати орендної плати у вигляді розірвання договору оренди земельної ділянки, оскільки невиконання обов`язків орендарем відбулося не з вини останнього, а через настання обставин, що перешкоджають використання орендованої земельної ділянки за призначенням.

Тому колегія суддів частково приймає доводи апеляційної скарги (відсутні підстави для скасування рішення в частині відмови у стягнення орендної плати за 2022 рік) та відхиляє аргументи відзиву на апеляційну скаргу.

Щодо розподілу судових витрат.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині скасовано з ухваленням нового про відмову у позові, наявні підстави для зміни апеляційним судом проведеного розподілу судових витрат та проведення розподілу судових витрат за розгляд справи в апеляційній інстанції.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, у зв`язку із відмовою у позові, відсутні підстави для стягнення на користь позивачки сплаченого нею за подання позовної заяви судового збору.

При зверненні з апеляційною скаргою відповідач сплатив 3633 грн. судового збору (а.с. 126).

Апеляційна скарга задоволена частково, тому з урахуванням того, що апеляційний суд відмовив у задоволенні позовних вимог, які були задоволені судом першої інстанції, з позивачки на користь відповідача слід стягнути частину сплаченого ним судового збору 2311 грн. 50 коп. (1541,01 (стягнутий судом першої інстанції судовий збір) х150%).

Керуючись статтями 367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Куйбишевське» задовольнити частково.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2025 року в частині задоволення позовних вимог про розірвання договору оренди землі, стягнення заборгованості з орендної плати за 2023, 2024 роки та розподілу судових витрат скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Куйбишевське» про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості за договором оренди землі за 2023, 2024 роки відмовити.

Рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості з орендної плати за 2022 рік залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Куйбишевське», , 2311 грн. 50 коп. судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повна постанова складена 01 жовтня 2025 року