Справа № 159/7972/24 Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О.
Провадження № 22-ц/802/872/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні частиною житлового будинку та зобов`язання вчинити певні дії за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2025 року

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що за життя її батько ОСОБА_4 відповідно до договорів дарування подарував їй 19/100 частки житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з умовами якого у її володіння і користування перейшли кімната 1-5 площею 6,0 кв. м, кімната 1-6 площею 20,3 кв. м, а також земельну ділянку площею 508 кв. м, яка розташована за вказаною адресою. ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько ОСОБА_4 помер та після його смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно. Спадкоємцями першої черги за законом є вона та відповідачі у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які прийняли спадщину шляхом отримання свідоцтв про право на спадщину на 81/300 частки житлового будинку кожна.

Позивач зазначала, що свою частку житлового будинку в порядку спадкування після смерті батька ще не оформила. На даний час у неї виникла потреба проживати у належній їй частині будинку, однак відповідачі перешкоджають у доступі до належних їй кімнат житлового будинку, її прохання надати ключі від будинку ігнорують.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просила суд: зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні власністю - 19/100 частки житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та не чинити їй перешкод у користуванні вказаною часткою будинку шляхом передачі ключів від вхідних замків дверей будинку; зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні власністю - 19/100 частки житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення своїх речей з кімнати 1-5 площею 6,0 кв. м, кімнати 1-6 площею 20,3 кв. м згідно з технічним паспортом, а також стягнути з відповідачів на свою користь понесені по справі судові витрати.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , який є спільною частковою власністю ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_3 дублікат ключів від житлового будинку АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у їх задоволенні.

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову у цій справі. Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки клопотанню відповідачів щодо недійсності правовстановлюючих документів на підставі яких позивач заявила свої вимоги. Суд неналежно оцінив документи, що підтверджують право спільної часткової власності відповідачів на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також факт відкритого провадження у Міністерстві юстиції України за скаргою № ГР-18844476, що стосується порушень при реєстрації права власності позивача на спірне житло при оформленні договорів дарування та технічної документації по поділу земельної ділянки без врахування діючого плану реконструкції основної будівлі. Наведене провадження може мати прямий вплив на результати справи, тому суд повинен був зупинити провадження у справі до з`ясування цих обставин, що передбачено п. 5 ч. 1 ст. 252 ЦПК України. Також позивач не довела обсяг своїх прав на користування житлом у спосіб, який відповідає вимогам закону. Її вимоги обґрунтовані виключно посиланням на реєстрацію у житлі, проте: не доведено, що вона набула права на частину будинку законним шляхом; надані нею документи щодо дарування суперечать правам інших співвласників і містять порушення, чіткі суперечності та невідповідності фактам; з наданих матеріалів вбачається можливість фальсифікацій та порушень ДБН, що досі не перевірені в межах справи. Суд визнав за ОСОБА_3 право вимагати передачу ключів, проте не встановив: чи було досягнуто згоди між співвласниками; чи узгоджено порядок користування; чи дійсні правовстановлюючі документи, на які вона посилається.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позов у цій справі, а наведені в апеляційній скарзі доводи щодо скасування рішення суду, є безпідставними. Суд правильно встановив, що ОСОБА_3 є співвласником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а звернення позивача до правоохоронних органів з приводу спору щодо житла, а також відмова відповідача ОСОБА_1 надати позивачу ключі від замків у належному на праві власності майні, свідчать про протиправність дій, спрямованих на перешкоди позивачу у користуванні її житом. Відповідач ОСОБА_1 встановила замки на вхідних дверях будинку, ключі від яких у позивача відсутні та у добровільному порядку спір щодо доступу до будинку між сторонами не врегульовано.

Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, але у поданій апеляційній скарзі представник позивача просив суд розглядати справу за його та позивача відсутності.

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності позивача та його представника згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення відповідачів, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування від 04 липня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1324, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Ваврищук В. С., дарувальник ОСОБА_4 передав безоплатно у власність обдарованій ОСОБА_3 19/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У володіння та користування ОСОБА_3 згідно з договором перейшли: кімната 1-5 площею 6,0 кв. м, кімната 1-6 площею 20,3 кв. м.

На підставі договору дарування, посвідченого 04 липня 2011 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Ваврищук В. С., за позивачем ОСОБА_3 зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 19/100 частки житлового будинку за вищезазначеною адресою, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 листопада 2024 року.

Згідно з договором дарування земельної ділянки від 04 липня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1323, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Ваврищук В.С., дарувальник ОСОБА_4 передав безоплатно у власність обдарованій ОСОБА_3 земельну ділянку площею 508 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Ковельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26 листопада 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожній зокрема належить на праві спільної часткової власності по 81/300 частки житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори Голомис С. В.

28 жовтня 2024 року позивач звернулася до відповідачів із письмовою вимогою, в якій повідомила останніх про необхідність у 7денний термін усунути їй перешкоди в користуванні її частиною житлового будинку по АДРЕСА_1 , а саме: шляхом зобов`язання ОСОБА_1 надати позивачу ключі від вхідних дверей або надати можливість зробити дублікат ключів, а ОСОБА_2 звільнити кімнату 1-5 площею 6,0 кв. м та кімнату 1-6 площею 20,3 кв. м від речей з наданням їй можливості розмістити свої речі.

04 квітня 2025 року державний нотаріус Ковельської державної нотаріальної контори Волинської області Голомис С. В. видав ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом кожному на 1/3 частку у спадщині. Спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з 81/100 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04 квітня 2025 року ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності 81/300 частки житлового будинку за вказаною адресою.

ОСОБА_3 звертаючись до суду з цим позовом у своїх вимогах зазначала, що на даний час у неї виникла потреба проживати у належній їй частині будинку, однак відповідачі чинять перешкоди у користуванні спірним житловим будинком. Вона не може зайти у будинок, оскільки ОСОБА_1 не надає їй ключів від вхідних дверей, у зв`язку з чим у неї відсутній доступ до житлового будинку, а в кімнатах, які належать їй на праві часткової власності, знаходяться особисті речі відповідача ОСОБА_2 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції частково задовольняючи позов ОСОБА_3 , обґрунтовано виходив з того, що позивач є співвласником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому має право вільно користуватись ним, однак інший співвласник відповідач ОСОБА_1 встановила замки на дверях будинку, ключів від яких у позивача немає і відповідач відмовилася їх надати, що позбавляє позивача доступу до житлового будинку та свідчить про наявність перешкод у користуванні нерухомим майном. Правильними також є висновки суду про те, що звернення позивача до правоохоронних органів з приводу спору щодо житла, а також відмова відповідача ОСОБА_1 надати позивачу ключі від замків у належному на праві власності майні свідчать про протиправність дій, спрямованих на перешкоди позивачу у користуванні її житлом. Сам факт звернення позивача до Ковельського РУП ГУНП у Волинській області з приводу відмови відповідача ОСОБА_1 надати позивачу допуск до належного житла, а також надати позивачу ключі від замків, свідчить про наявність спору між сторонами по справі, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не створювала позивачу жодних перешкод у користуванні своєю часткою у праві власності на житловий будинок.

Встановивши, що житловий будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності, однак ОСОБА_1 чинить ОСОБА_3 перешкоди у користуванні цим майном, що порушує її право на житло, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача усунути перешкоди позивачу у користуванні житловим будинком шляхом зобов`язання відповідача надати ОСОБА_3 дублікат ключів від вхідних дверей будинку. Разом з тим, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 , оскільки вона не проживає у спірному будинку тривалий час та будь-яким чином не чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено, що вона набула права на частину будинку законним шляхом, а надані нею документи щодо дарування суперечать правам інших співвласників і містять порушення, чіткі суперечності та невідповідності фактам та з наданих матеріалів вбачається можливість фальсифікацій та порушень ДБН, що досі не перевірені в межах справи, оскільки право часткової власності позивача на житловий будинок підтверджується належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи та у судовому порядку не оспорювалися та недійсними не визнавалися. Наявність відкритого провадження у Міністерстві юстиції України за скаргою № ГР-18844476, що стосується порушень при реєстрації права власності позивача на спірне житло при оформленні договорів дарування та технічної документації по поділу земельної ділянки без врахування діючого плану реконструкції основної будівлі, не стосується питання призначення судом експертизи та відповідно не є підставою для зупинення провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 252 ЦПК України. Інші доводи апеляційної скарги жодним чином не стосуються предмету спору у цій справі, а тому апеляційним судом відхиляються.

Отже, висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким суд надав належну правову оцінку, а тому не потребують повторної оцінки апеляційним судом.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: