Справа № 132/2246/25
Провадження № 22-ц/801/2161/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карнаух Н. П.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 рокуСправа № 132/2246/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя доповідач),

суддів Оніщука В.В., Рибчинського В. П.,

за участю секретаря судового засідання Литвин Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 132/2246/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 15.08.2025, постановлену у складі судді Карнаух Н.П. в приміщенні суду в м. Калинівка, -

в с т а н о в и в :

9.07.2025 ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом (вх № 7699) до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому просила розірвати шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , який був зареєстрований у АДРЕСА_1 , витяг з книги реєстрації шлюбів № 058287 576/2023.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 15.08.2025 відмовлено на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК Україниу відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Не погоджуючись із ухвалою першої інстанції, ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу (вх № 10002 від 3.09.2025), в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що враховуючи те, що на даний час в Україні введено воєнний стан, в зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, відповідно до ч. 2 ст. 28 ЦПК України позивач по поважній причині не може виїхати до місця проживання відповідача для подання позову в зв`язку з цим позов подається за місцем проживання позивача.

У строк встановлений судом відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У судове засідання учасники справи не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Відмовляючи у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що шлюб між позивачем та відповідачем укладено в Чорногорії, відповідач є громадянином РФ, зареєстрованого місця проживання (перебування) в Україні не мав та не має, відомості про наявність на території України майна відповідача у матеріалах, наданих представником позивача, відсутні, відповідач на теперішній час на території України не проживає (не перебуває), останнім спільним місцем проживання сторін згідно із позовом є Чорногорія, то позовні вимоги ОСОБА_1 щодо розірвання шлюбу з громадянином РФ, укладеним в Чорногорії, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства судами України. Між Україною, Чорногорією та РФ на теперішній час відсутні чинні міжнародні договори, які б визначали підсудність цієї справи судам України.

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду першої інстанції зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Предметом позову у справі є розірвання шлюбу між громадянкою України та іноземцем (громадянином РФ).

У позовній заяві позивач зазначала, що шлюб між нею та відповідачем було укладено в Чорногорії, відповідач є громадянином РФ, зареєстрованого місця проживання (перебування) в Україні не мав та не має, останнім спільним місцем проживання сторін згідно із позовом є Чорногорія.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону).

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Положеннями статей 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі.

Встановивши, що шлюб між сторонами укладений на території Чорногорії, відповідач є громадянином РФ, зареєстрованого місця проживання (перебування) в Україні не мав та не має, відомості про наявність на території України майна відповідача у матеріалах, наданих представником позивача, відсутні, відповідач на теперішній час на території України не проживає (не перебуває), останнім спільним місцем проживання сторін згідно із позовом є Чорногорія, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо розірвання шлюбу з громадянином РФ, укладеним в Чорногорії, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства судами України.

Відповідно до статті 497 ЦПК України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Між Україною, Чорногорією та РФ на теперішній час відсутні чинні міжнародні договори, які б визначали підсудність цієї справи судам України.

Договору про вибір підсудності справи згідно до частини другої статті 28 ЦПК України і частин 2, 3 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» між сторонами не укладалося, спільних неповнолітніх дітей у сторін немає, відтак позов слід пред`являти у відповідний суд за місцем проживання відповідача на території договірної сторони.

Подібні висновки, викладено також в постановах ВС від 19.09.2019 по справі № 564/1109/17, від 26.04.2022 по справі № 200/421/19.

Доводи касаційної скарги щодо можливість розгляду справи уповноваженими судом України, зважаючи на введення в Україні воєнного стану, позивач по поважній причині не може виїхати до місця проживання відповідача для подання позову в зв`язку з цим позов подається за місцем проживання позивача, апеляційний суд відхиляє, оскільки не ґрунтується на положеннях чинного законодавства України. Суди, вирішуючи питання про належність справи до їх компетенції, зобов`язані з`ясувати, в судах якої країни відповідно до міжнародних зобов`язань України підлягає розгляду справа з міжнародним елементом. Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню в судах України, підсудність справи визначається за правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine, № 29458/04, № 29465/04, § 24) вказав, що фраза «установленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Отже, враховуючи норми ЦПК України та компетенційну складову у понятті «судом, установленим законом», колегія суддів вважає, що використання судом повноважень, не передбачених чинним процесуальним законодавством, є недопустимим.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 15.08.2025у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський