Справа № 346/4093/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 вересня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Собослоя Г.Г., Джуги С.Д.,

за участі секретаря Гусонька З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 січня 2025 року (суддя Курах Л.В.) у справі № 346/4093/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

24.07.2024 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 є власником автомобіля марки «AUDI A4 AVANT» 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 16.04.2024 (колишній д.н.з. НОМЕР_3 ).

У 2022 році позивач надав цей автомобіль відповідачу ОСОБА_1 у користування в технічно-справному стані з умовою наступної оплати відповідачем за авто в загальній сумі 6300 доларів США.

Однак оплату відповідачем не проведено. На прохання позивача повернути автомобіль відповідач не реагує, авто не повертає та погрожує пошкодити транспортний засіб.

У зв`язку з цим, 16.04.2024 ОСОБА_2 отримав нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «AUDI A4 AVANT», ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_1 .

Позивач звертався до Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою, що даний автомобіль неправомірно знаходиться у ОСОБА_1 , просив вилучити зазначений автомобіль для подальшої передачі йому, як законному власнику або вилучити на штраф майданчик до рішення суду.

У листі від 27.05.2024 Коломийським РВП ГУНП в Івано-Франківській області повідомлено позивача, що за результатами проведеної перевірки встановлено, що за даним фактом між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існують цивільно-правові відносини.

Посилаючись на дані обставини, положення ст.ст. 391, 387, 388, 1212 ЦК України, просив зобов`язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 автомобіль марки «AUDI A4 AVANT», ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , р.н. НОМЕР_1 , 2008 року випуску та ключі до замка запалення такого автомобіля, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 січня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути автомобіль марки «AUDI A4 AVANT», ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , р.н. НОМЕР_1 , 2008 року випуску та ключі до замка запалювання до вищевказаного автомобіля їх власнику ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 2475,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач ОСОБА_2 є власником спірного автомобіля, позивачем доведено ту обставину, що спірний автомобіль перебуває в користуванні відповідача ОСОБА_1 без відповідної правової підстави, у зв`язку з чим, відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги

На це рішення суду подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у даній справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Зазначає, що місцевим судом не враховано, що позивач визнав ту обставину, що між ним та відповідачем була укладена певна угода щодо спірного автомобіля, на виконання якої ОСОБА_1 було передано такий транспортний засіб. Проте суд не з`ясував умови такої угоди та ступінь її виконання сторонами. Без установлення й дослідження таких обставин, висновок суду про те, що спірний автомобіль перебуває в користуванні відповідача без відповідної правової підстави, є необґрунтованим та передчасним.

Крім цього, матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували наявність у користуванні ОСОБА_1 спірного транспортного засобу. Натомість у довідці за результатами проведення перевірки по матеріалах ЄО №4869 від 27.04.2024, на яку суд посилався у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, відображені пояснення ОСОБА_4 , надані під час його опитування поліцейськими, згідно яких спірний автомобіль перебуває у користуванні батька відповідача ОСОБА_5 .

Оскільки автомобіль не є в користуванні ОСОБА_1 , тому він є неналежним відповідачем, не зможе виконати зобов`язання, покладене на нього оскаржуваним судовим рішенням.

Зазначає, що позивач у даній справі заявив вимогу про повернення спірного автомобіля, натомість посилався на норми ст.ст. 387, 388 ЦК України щодо витребування майна із чужого незаконного володіння. На думку скаржника, позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові. Зокрема, посилаючись на п. 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, вказує, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути відповідне майно власникові.

Позиція інших учасників справи

16.07.2025 до апеляційного суду надійшла письмова заява ОСОБА_2 , у якій він просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, розглянути справу без участі позивача.

Межі розгляду справи та явка учасників

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Учасники справи в жодне із трьох судових засідань, які призначались апеляційним судом, не з`явлчлись, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності учасників справи. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновків, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи та застосовані норми права

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого ТСЦ 8044, за ОСОБА_2 16.04.2024 зареєстровано автомобіль марки «AUDI A4 AVANT», ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , 2008 року випуску, тип загальний легковий універсал, колір сірий, державний номер НОМЕР_1 (а.с. 37, 7).

На обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_2 посилався на те, що у 2022 році він надав цей автомобіль (колишній д.н.з. НОМЕР_3 ) відповідачу ОСОБА_1 у користування в технічно-справному стані з умовою наступної оплати відповідачем за авто загальної суми 6300 доларів США. Однак оплату у повному обсязі ОСОБА_1 не проведено. На прохання позивача повернути автомобіль відповідач не реагував та авто не повернув.

ОСОБА_2 звертався у квітні 2024 року до Коломийського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області із заявою, у якій повідомив, що ним 16.04.2024 отримано нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «AUDI A4 AVANT», ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , р.н. НОМЕР_1 . У заяві зазначав, що даний автомобіль неправомірно знаходиться у ОСОБА_1 , просив вилучити зазначений автомобіль для подальшої передачі йому, як законному власнику або вилучити на штрафмайданчик до рішення суду, або сплати ОСОБА_1 коштів у сумі 6300 доларів США (а.с.33).

З довідки за результатами проведення перевірки по матеріалах ЄО № 4869 від 27.04.2024 та листа Коломийського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області від 27.05.2024 вбачається, що по даному факту опитано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , котрі, зокрема, вказували, що у 2022 році між ними була усна домовленість, за якою ОСОБА_2 надав у користування спірний автомобіль ОСОБА_1 з умовою оплати грошових коштів. ОСОБА_1 , зокрема, вказував, що протягом певного часу він частково повертав кошти ОСОБА_2 та 30.01.2024 востаннє перерахував сплату в сумі 38000,50 грн. За результатами проведення перевірки встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існують цивільно-правові відносини (а.с.31-32,34,35, 36).

Відповідно до ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 319 та ч. 1 ст. 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, чч.1, 2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст.11 цього кодексу.

Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.

Традиційно у доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.

Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.

Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).

Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 зазначила, що, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення.

У постанові Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 537/4259/15-ц зазначено, що у п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України передбачено, що положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Тлумачення ч. 3 ст. 651, ч. 4 ст. 653, п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку про те, що якщо одна зі сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї зі сторін, то сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто якщо сторона, яка виконала зобов`язання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам), і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічного надання, повернення майна (коштів) на підставі п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України.

Позиція апеляційного суду

У письмових запереченнях проти позову відповідач ОСОБА_1 визнав ту обставину, що позивач ОСОБА_2 з власної волі передав спірний транспортний засіб у користування відповідачу ОСОБА_1 , що між ними був певний усний договір стосовно передачі автомобіля та оплати його вартості.

Тобто відповідач визнав факт передачі саме йому у користування спірного транспортного засобу.

При цьому відповідач, на обґрунтування своїх заперечень проти позову, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження оплати ним вартості спірного автомобіля, не підтвердив розміру сплачених коштів позивачеві (тобто ступінь виконання відповідачем усної угоди), не надав доказів укладення між сторонами правочину на підтвердження виникнення зобов`язань стосовно спірного авто, не довів умов угоди щодо відчуження авто.

Отже, у даній справі встановлено відсутність юридичних підстав для збереження автомобіля відповідачем надалі.

За таких обставин, оскільки спірний автомобіль було отримано відповідачем та останнім не повернуто позивачу, грошові кошти за нього відповідачем ОСОБА_1 не сплачено у розмірі необхідному для укладення правочину, правова підстава для подальшого користування чи володінням автомобілем у відповідача відсутня, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідачем суду надано не було, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку, що позовна вимога про повернення автомобіля є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він передав отриманий від ОСОБА_2 автомобіль своєму батькові ОСОБА_5 , а тому є неналежним відповідачем є безпідставними. Поведінка відповідача, який визнає факт безпосереднього отримання автомобіля, всупереч правових підстав набув майно та надалі передав спірний автомобіль своєму батькові і такими діями намагається ухилитися від повернення отриманого майна - є недоброчесною і суперечливою та не може бути використана ним як підстава, що перешкоджає застосуванню правил ст. 1212 ЦК України.

Судова колегія відхиляє необґрунтовані доводи скаржника про те, що позивач у даній справі заявив вимогу про повернення спірного автомобіля, натомість посилався у позовній заяві на норми ст.ст. 387, 388 ЦК України щодо витребування майна із чужого незаконного володіння, виходячи з наступного.

Законодавець поширив приписи глави 83 ЦК України на відносини з витребування майна власником із чужого незаконного володіння (пункт 2 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України).

При цьому, саме суд має визначити, яку мету переслідує позивач, і застосувати належні норми права, зокрема, задовольняючи такий позов. Зазначений підхід узгоджується з принципом jura novit curia («суд знає закони»), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Безпідставними є посилання скаржника на необхідність врахування у даній справі п. 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 в якій зазначено, що Велика Палата Верховного Суду виснувала про ефективність правовідносинах у тієї справи саме вимоги про витребування заставного майна на користь боржника. За змістом ця вимога не тотожна вимозі про зобов`язання переможця аукціону повернути заставне майно боржникові. У разі задоволення позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача (у справі № 914/2618/16 - боржника), а не зобов`язує відповідача (у цій справі - переможця аукціону) повернути відповідне майно власникові. Тому вимога зобов`язати переможця аукціону (покупця) повернути заставне майно боржникові теж не є ефективним способом захисту у спірних правовідносинах.

У зв`язку з цим, судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги щодо застосовування у справі, яка розглядається апеляційним судом, висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, з огляду на відмінність обставин цих справ (в останній з позовними вимогами у межах справи про банкрутство боржника банк звертався з позовом про визнання недійсними результатів аукціону, договору купівлі-продажу майна та свідоцтва, скасування запису про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, зобов`язання передати (повернути) майно).

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Оскільки за результатом розгляду апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, тому понесені скаржником судові витрати за подання апеляційної скарги слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 вересня 2025 року.

Головуюча:

Судді: