Провадження № 2/554/219/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 року Шевченківський районний суд міста Полтави у складі:

головуючого судді Савченко Л.І.

при секретарі Титаренко Д.В.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Полтавської територіальної громади в особі Полтавської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , від імені якої дії представник ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Полтавської територіальної громади в особі Полтавської міської ради, в якому прохала визначити, що частка ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становить , а також визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

В обґрунтування позову вказала, що позивач ОСОБА_1 з 29.11.1991 року зареєстрована, проживає та вільно користується квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 . Вказані квартира належала позивачці та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право на житло від 30.10.1993 року за № 126-17064. У 1989 році позивачка працювала на заводі «Знамя» та отримала право на приватизацію квартири. У 1993 році квартира АДРЕСА_1 була приватизована на двох осіб: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з тих підстав, що останні були на час приватизації зареєстровані у вказаній квартирі. Зазначає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі до 09 червня 1995 року, але фактично разом не проживали з 1994 року. Після приватизації квартири ОСОБА_3 не претендував на частину квартири, так як право на приватизацію отримувала ОСОБА_1 , вона ж займалася оформленням всіх документів. Своїх прав на квартиру на колишню дружину ОСОБА_3 не переоформляв. У 2014 році позивачці стало відомо, що ОСОБА_3 помер. У 2024 році ОСОБА_1 вирішила оформити право власності на квартиру, зареєструвавши його у Реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак зробити це вона може лише у судовому порядку. З цих підстав, звернулася до суду з позовом.

Ухвалою суду від 18 листопада 2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання до суду позовної заяви до ухвалення судового рішення у справі, викликано свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , витребувано докази по справі у Шевченківському відділу ДРАЦС у місті Полтаві та Першій полтавській державній нотаріальну конторі (а.с.59).

Від представника відповідача ОСОБА_7 до суду надійшли пояснення на позов, в яких вказав, що статус Полтавської міської ради як відповідача у справі залежить від встановлення судом факту наявності чи відсутності спадкоємців померлого ОСОБА_8 , що прийняли спадщину після нього. Судом постановлено витребувати докази щодо наявності спадкоємців після смерті ОСОБА_8 , а тому після встановлення цих обставин визначиться статус належного відповідача. Також звертав увагу на підстави для набуття права власності за набувальною давністю, зокрема, що ОСОБА_1 є співвласницею спірної квартири та усвідомлювала належність її і ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності. Вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Ухвалою суду 13 січня 2025 року витребувано докази у Першій полтавській державній нотаріальній конторі (а.с.96).

Ухвалою суду 23 квітня 2025 року витребувано докази з Департаменту з питань реєстрації Полтавської міської ради, КП «ЖЕО №2» ПМР (а.с.128).

Ухвалою суду від 24 червня 2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача Полтавської територіальної громади в особі Полтавської міської ради у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, заслухавши думку учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку про задоволення позову, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 29.11.1991 року, що слідує із Витягу з реєстру територіальної громади від 05.11.2024 (а.с.17).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 30 жовтня 1993 року, виданого Відділом приватизації житла заводу «Знамя», квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_3 (а.с.24).

За вказаною адресою ОСОБА_3 також був зареєстрований 29.11.1991 року, що слідує із по квартирної картки форми Б (а.с.33).

09 червня 1995 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 розірвано, що вбачається із Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 09 червня 1995 року (а.с.28).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується Актовим записом про смерть № 1067 від 14 липня 2014 року (а.с.73).

Із Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 79753127 від 21.01.2025 року слідує, що спадкова справа після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с.103-104).

Із відповіді Першої полтавської нотаріальної контори від 21.01.2025 року № 102/01-16 на виконання вимог ухвали суду від 13.01.2025 року вбачається, що згідно перевірки Алфавітних книг Першої полтавської державної нотаріальної контори з 2014 року по теперішній час спадкова справа після померлого ОСОБА_3 , 1964 р.н., в Першій полтавській державній нотаріальній конторі не заводилася (а.с.105).

Також судом не встановлено осіб, які могли прийняти спадщину після смерті ОСОБА_3 в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, що слідує із Довідки виданої 15.10.2024 року КП «ЖЕО №2» ПМР, згідно якої ОСОБА_3 був знятий із реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 25.04.2012 року (а.с.140), повідомлення КП «ЖЕО №2» ПМР від 16.05.2025 року за № 951/2025, згідно якого за адресою АДРЕСА_4 (адреса вказана в актовому записі про смерть) відсутня інформація про зареєстрованих осіб (а.с.143), а також з повідомлення Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб від 19.05.2025 року № 01-12-05-09/237, згідно якого відомості про місце реєстрації ОСОБА_3 з серпня 2016 року (початок формування реєстру) відсутні (а.с.150).

26 жовтня 2016 року ОСОБА_9 уклала шлюб із ОСОБА_10 , та змінила прізвище на « ОСОБА_11 », що слідує із Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 26 жовтня 2016 року (а.с.56).

Із довідки виданої ОСББ «23 вересня» від 30 жовтня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно зареєстрована та проживає у житловому приміщення АДРЕСА_1 , станом на 30.10.2024 року борг по квартплаті відсутній (а.с.25).

Матеріалами справи підтверджується, що Договори на отримання житлово-комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 укладалися із ОСОБА_1 , нею ж вони і сплачувалися , що підтверджується квитанціями (а.с.41-51).

Заборгованості перед КП ПОР «Полтававодоканал», ТОВ «Полтаваенергозбут», ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», КП Полтавське КАТП -1628 ПОР ОСОБА_1 станом на серпень-вересень 2024 року не має (а.с.52-55).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показали, що є сусідкою ОСОБА_1 та підтверджують, що коли вона вселилася у квартиру у 1996 році, то ОСОБА_1 там вже проживала та проживає до цього часу. Хто такий ОСОБА_12 вона не знає. На збори будинку завжди приходила лише ОСОБА_1 ..

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні показала, що є сусідкою ОСОБА_1 , проживає у будинку з 1992 року. Коли вона вселилася у квартиру, ОСОБА_1 вже проживали разом із чоловіком ОСОБА_13 . Знає, що квартиру отримувала ОСОБА_1 , ОСОБА_14 десь працював водієм. Більше 30 років тому ОСОБА_3 десь пропав, їй сказали, що вони розлучилися. Ні на зборах мешканців будинку, ні на суботниках він участі не приймав. Вона це достовірно знає, оскільки працює в Управлінні ОСББ.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила ст. 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим, особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Згідно п.9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який

об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз.2 ч.3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч.1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є

однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно п.5 ч.1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 Постанови)

Отже, враховуючи, що позивач понад 10 років добросовісно, безперервно та відкрито володіла часткою квартири АДРЕСА_5 , яка належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та спадкоємців не має, а також продовжує відкрито, безперервно володіти вказаною квартирою , поводиться з вказаним житлом, як власник, сплачує за нього комунальні послуги, на дане майно не претендують інші особи, Закон не обмежує і не забороняє таке набуття права власності, як набувальна давність, тому наявні всі передбачені законом передумови в сукупності, які є підставою для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю .

Заперечення представника відповідача судом спростовуються з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи.

На стягненні із відповідача судового збору позивач не наполягала.

Керуючись ст.ст.12, 81, 229, 247, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визначити, що частка ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становить .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасниківсправи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач Полтавська міська рада, місце знаходження : 36000 м. Полтава, вул. Соборності, 36, .

Повне рішення складено 19 вересня 2025 року.

Суддя Л.І.Савченко