ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9062/25 Справа № 177/621/25 Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С. А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 177/621/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС» на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2025 року, яке ухвалено суддеюСуботіною С.А.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 27 червня 2025 року, та на додаткове рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року, яке ухвалено суддеюСуботіною С.А.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 липня 2025року, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ» (надалі ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ»), правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС» (надалі ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 06 квітня 2021 року в Особистому кабінеті на офіційному веб-сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (далі по тексту ТОВ «МІЛОАН») відповідач ОСОБА_1 подав заявку на отримання кредиту № 103807163.

ТОВ «МІЛОАН» направлено відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при введенні якого відповідач підтверджує прийняття умов Договору про споживчий кредит № 103807163 від 06 квітня 2021 року.

Відповідно до умов Кредитного договору, до укладення договору відповідач отримав проект цього кредитного Договору разом з додатками (в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомився з усіма його умовами та Правилами, що розміщені на вебсайті Товариства та є невід`ємною частиною цього Договору.

Правила надання фінансових кредитів ТОВ «МІЛОАН» розміщені для ознайомлення на офіційному веб-сайті Кредитодавця.

На підставі вказаного укладеного кредитного договору відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 5000,00 грн.

Відповідач не виконав належним чином кредитні зобов`язання, що є грубим порушенням чинного законодавства України в частині виконання договірних відносин.

08 липня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір про відступлення прав вимоги № 04Т, яким ТОВ «МІЛОАН» відступило право вимоги за кредитним договором від 06.04.2021 № 103807163 на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», яке набуло право вимоги до відповідача.

24 січні 2022 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» укладено договір факторингу № 1/15, у відповідності до умов якого та згідно з додатком № 1, ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором № 103807163 від 06.04.2021.

Таким чином, позивач набув права грошової вимоги до відповідача у загальному розмірі 22 250,00 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту 5000,00 грн, заборгованість за відсотками 17250,00 грн., яку просив стягнути з відповідача на свою користь та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року стягнуто з ТОВ «СОЛВЕНТІС» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 8500 гривень 00 копійок.

В апеляційній скарзі позивач ТОВ «СОЛВЕНТІС» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Також, просить скасувати додаткове рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2025 у справі № 177/621/25, та вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами у справі № 177/621/25 в суді першої інстанції, а також у суді апеляційної інстанції в межах розгляду апеляційної скарги ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС».

Апеляційна скарга мотивована тим, що 06.04.2021, за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в Особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «МІЛОАН», відповідач подав Заявку на отримання кредиту № 103807163. Дана заява знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті Товариства. Законодавством України передбачено, що оформлення Кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання Договору в паперовій формі власноручним підписом. ТОВ «МІЛОАН» було направлено відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при введенні якого відповідач підтверджує прийняття умов Договору про споживчий кредит № 103807163 від 06.04.2021, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті URL: https://miloan.ua/. Зі змісту Заявки на отримання кредиту та означеного укладеного Кредитного договору вбачається, що відповідач при його оформленні зазначив свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, адресу місця реєстрації (проживання), місце роботи, рівень доходів, тощо. Хронологія вчинення дій щодо укладення договору у формі електронного правочину, інформація з інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «МІЛОАН» про надсилання SMS на номер відповідача та інформацією з електронного файлу (LogFile застосування коду) щодо підтвердження підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором електронного повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір у формі електронного правочину містяться у Розділі 6 Кредитного договору «Порядок укладення договору». Щодо зазначення одноразового ідентифікатора (далі - ЕПОІ) на договорі, файл із зашифрованим підписом було завантажено разом із позовом через особистий кабінет підсистеми «Електронний суд», проте, ані при відкритті/завантаженні в особистому кабінеті підсистеми «Електронний суд» у форматі для перегляду, ані при друкуванні файлу він не відображається з питань збереження конфіденційності інформації. Таким чином, з боку відповідача відбулося підписання договору про споживчий кредит № 103807163 від 06.04.2021 електронним підписом одноразовим ідентифікатором F97188, 06.04.2021 о 08:55 год.

Позивач вважає, що наявними серед матеріалів справи доказами підтверджено укладення відповідачем кредитного договору саме у тій редакції, яка наявна серед матеріалів справи, оскільки вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету на офіційному сайті первісного кредитора ТОВ «МІЛОАН». У свою чергу, стороною відповідача, як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції, не надано жодних доказів на спростування факту укладення кредитного договору, або спростування факту перерахування та отримання ним кредитних коштів.

Наголошує, що серед матеріалів справи відсутні докази на підтвердження факту, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, РНОКПП, реквізити банківської картки, на яку первісним кредитором здійснено перерахування позичених грошових коштів, номер телефону, адреса електронної пошти), були використані неправомірно для укладення кредитного договору від його імені.

Будь-яких пояснень стосовного того, яким чином відповідні дані наявні у первісного кредитора відповідачем не надано. Тобто доказів, які б спростували створення відповідачем, особистого кабінету на сайті ТОВ «МІЛОАН», належність засобів зв`язку, зокрема номеру мобільного телефону та електронної пошти, які використовувались при укладенні договору, іншій особі ніж ОСОБА_1 , а також як укладення самого договору, так і отримання коштів на картковий рахунок матеріали справи не містять, тобто, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.

Згідно з п. 4.3. Правил, подаючи Заяву за кредитним продуктом, що передбачає надання кредиту шляхом переказу суми кредиту на Картковий рахунок, Заявник має зареєструвати в Особистому кабінеті Банківську картку, на яку будуть зараховані кошти при позитивному рішенні по Заяві, якщо така Банківська картка не була зареєстрована Заявником у Особистому кабінеті раніше. Товариство здійснює верифікацію доданої Позичальником Банківської картки. Для цього Заявнику пропонується зробити відповідну перевірочну операцію по карті. У призначенні такої операції міститься код верифікації картки, який Заявник має ввести на Веб-сайті Товариства у тому разі, якщо в процесі здійснення перевірочної операції не застосовувалася технологія 3DSecure (введення відповідного коду з SMS повідомлення на веб-сторінці банку-емітенту платіжної картки). Таким чином, Товариство перевіряє, що Банківська картка активна та Заявник має доступ до управління Картковим рахунком.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: платіжне доручення; платіжна вимога-доручення; розрахунковий чек; платіжна вимога; меморіальний ордер. Під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку (п. 4 ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»). З урахуванням наведеного вище, наявна в матеріалах справи копія платіжного доручення № 27333248 від 06.04.2021 є належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів відповідачу на умовах визначених кредитним договором.

У разі наявності заперечень щодо факту перерахування кредитних коштів, відповідач та/або його представник не були позбавлені можливості надати відповідні первинні бухгалтерські документи як до суду першої інстанції, так і в межах апеляційного провадження. Як клієнт банківської установи, відповідач має повний та безперешкодний доступ до інформації про рух коштів на власних рахунках, що виключає наявність об`єктивних перешкод для подання доказів, які могли б підтверджувати або спростовувати факт отримання кредиту.

Позивач наподягає на тому, що платіжне доручення № 27333248 та деталізований розрахунок заборгованості (відомість про щоденні нарахування та погашення) за Кредитним договором № 103807163 від 06.04.2021, сформований ТОВ «МІЛОАН», являються доказом видачі та порушення відповідачем умов погашення Договору про споживчий кредит № 103807163 від 06.04.2021, адже відповідно до змісту Деталізованого розрахунку заборгованості відбулася видача коштів, списання тіла кредиту, комісії за пролонгацію, процентів по кредиту, а також останній містить детальний і повний опис сум фінансових зобов`язань, що підлягає погашенню. Разом з тим, з огляду на висновки суду першої інстанції, позивач ставить перед судом апеляційної інстанції питання про витребування із АТ "Таскомбанк" інформації, чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 платіжну картку № НОМЕР_1 та виписки про рух грошових коштів з карткового рахунку, відкритого до платіжної картки № НОМЕР_1 , що емітована на ім`я ОСОБА_1 , за період з 06 квітня 2021 року по 07 квітня 2021 року, з відображенням часу зарахування коштів.

Також вважає, що відсутні правові підстави для покладення на позивача судових витрат відповідача у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 8 500,00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.04.2021 ОСОБА_1 на сайті ТОВ «МІЛОАН» підписано Анкету-заяву на кредит № 103807163 та укладено договір на споживчий кредит № 103807163, за умовами якого відповідачу надається кредит у розмірі 5000,00 грн строком на 15 днів, тобто до 21.04.2021.

Умовами надання кредиту визначено складові частини сукупної вартості кредиту: комісія за надання кредиту 0 грн; проценти за користування кредитом 2250,00 грн, які нараховуються за ставкою 3,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Відповідно до графіку платежів, що є додатком № 1 до договору від 06.04.2021 № 103807163, відповідач після отримання 06.04.2021 кредиту в розмірі 5000,00 грн, через 15 днів мав повернути заборгованість за договором у розмірі 5000,00 грн і нараховані відсотки у розмірі 2250,00 грн.

На підтвердження виконання ТОВ «МІЛОАН» зобов`язання за договором, суду надано платіжне доручення від 06.04.2021 № 26532453, відповідно до якого ОСОБА_1 на картку НОМЕР_2 (банк отримувача 535466) перераховано 5000,00 грн.

Пунктом 3.2.6 договору від 06.04.2021 № 103807163 визначено, що Товариство має право відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу чи делегувати (доручати здійснення) свої права за цим договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього договору без згоди позичальника.

08.07.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір відступлення прав вимоги № 04Т, яким ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло права грошової вимоги до боржників за договорами, укладеними з кредитором, що зазначені в реєстрах боржників.

Відповідно до витягу з додатку до договору від 08.07.2021 № 04Т, право вимоги за договором від 06.04.2021 № 103807163, укладеним ТОВ «МІЛОАН» із ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». На момент відступлення прав вимоги загальна сума заборгованості за даним договором складає 22250,00 грн, із яких заборгованість за кредитом 5000,00 грн, заборгованість за відсотками 17250,00 грн.

24.01.2022 між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» укладено договір факторингу № 1/15, яким ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» набуло права грошової вимоги до боржників за договорами, укладеними з кредитором, що зазначені в реєстрах боржників.

Відповідно до витягу з додатку до договору від 24.01.2022 № 1/15, право вимоги за договором від 06.04.2021 № 103807163, укладеним ТОВ «МІЛОАН» з ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ». На момент відступлення прав вимоги загальна сума заборгованості за даним договором складає 22250,00 грн, із яких заборгованість за кредитом 5000,00 грн, заборгованість за відсотками 17250,00 грн.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «МІЛОАН», заборгованість ОСОБА_1 станом на дату відступлення прав вимоги за договором від 06.04.2021 № 103807163, складала у загальному розмірі 22250,00 грн, із яких заборгованість за кредитом 5000, 00 грн, заборгованість за відсотками 17250,00 грн.

На адресу відповідача направлялася досудова вимога щодо оплати заборгованості в розмірі 22250,00 грн, однак, ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором не погашав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості, оскільки, позивач поза розумним сумнівом не довів факт видачі відповідачеві кредиту та наявність, обґрунтованість і дійсність заявленого боргу за кожною зі складових загалом.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1ст. 3 ЦК України).

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, і як наслідок виникнення заборгованості, про стягнення якої позивач і звернувся з цим позовом до суду.

Правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію».

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до положень статті 207 ЦК України, електронний документ прирівнюється до письмової форми правочину.

Спеціальне законодавство у сфері електронної комерції (Закони України «Про електронну комерцію» та «Про електронні документи та електронний документообіг») не заперечує юридичної сили електронних документів та договорів, укладених шляхом обміну електронними повідомленнями.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає можливість підписання електронного правочину, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Одноразовим ідентифікатором, як визначено ч. 1 ст. 3 цього ж Закону, є алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що приймає оферту, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції.

Таким чином, використання відповідачем логіну та паролю для входу в особистий кабінет та/або введення одноразового ідентифікатора, надісланого на його контактний номер телефону, є належним способом ідентифікації та підписання електронного договору, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Суд звертає увагу, що договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за своїм правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису у визначених законом випадках, а електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через його електронну форму. Аналогічно, у цивільному праві діє загальна презумпція правомірності правочину, встановлена статтею 204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або не визнана судом.

У контексті електронного правочину, вчинення дій з використанням особистого кабінету, логіну, паролю та/або одноразового ідентифікатора, наданого особі при реєстрації, створює презумпцію того, що ці дії вчинені саме цією особою. Якщо відповідач заперечує факт власного волевиявлення на укладення кредитного договору в електронній формі або стверджує, що електронний підпис був вчинений не ним, а іншою особою, тягар доведення цих обставин покладається саме на відповідача відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України.

Підписуючи договір про споживчий кредит № 103807163 від 06 квітня 2021 року відповідач був проінформований і погодився з усіма його істотними умовами. Такий договір ніким не оспорювався та недійсним не визнавався.

Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2022 року у справі №463/9914/20 дійшов висновку, якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Згідно платіжного доручення №26532453 від 06.04.2021, ТОВ «МІЛОАН» було перераховано на карту НОМЕР_2 (отримувач ОСОБА_1 ) грошові кошти за договором №26532453 у сумі 5000,00 грн.

Згідно з нормами ст.46 Закону України «Про платіжні послуги» порядок виконання платіжних операцій, у тому числі обмеження щодо виконання платіжних операцій з використанням конкретних платіжних інструментів, визначається цим Законом та нормативно-правовими актами НБУ; виконання платіжних операцій у платіжній системі здійснюється відповідно до правил такої платіжної системи з урахуванням вимог цього Закону; надавач платіжних послуг має право виконувати платіжні операції користувачів за допомогою/з використанням однієї чи кількох платіжних систем, учасником яких він є, або залучати для виконання платіжних операцій інших надавачів платіжних послуг як посередників; надавач платіжних послуг отримувача під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією.

У разі невідповідності номера рахунку та/або коду отримувача надавач платіжних послуг утримувача має право: зупинити проведення платіжної операції на строк до чотирьох робочих днів та зарахувати кошти на відповідний рахунок для встановлення належного утримувача. У разі неможливості встановлення належного отримувача надавач платіжних послуг утримувача зобов`язаний не пізніше четвертого робочого дня після надходження коштів повернути їх надавачу платіжних послуг платника із зазначенням причини повернення; не уточнювати номер рахунку та/або код утримувача. У такому разі надавач платіжних послуг утримувача зобов`язаний повернути кошти надавачу платіжних послуг платника не пізніше наступного робочого дня після їх надходження із зазначенням причини повернення.

Зважаючи на наведені норми Закону про платіжні послуги у разі, якщо б під час виконання платіжної операції щодо перерахування кредитних коштів відповідачу, відомості про нього, як про належного утримувача кредиту не підтвердилися, операція із зарахування таких коштів взагалі б не відбулася.

На підтвердження виконання кредитором умов Кредитного договору, позивач надав платіжне доручення №26532453 від 06.04.2021, відповідно до якого на картковий рахунок відповідача було перераховано кредитні кошти в сумі 5 000,00 грн., що являється доказом видачі кредитних коштів.

Водночас, відповідачем ОСОБА_1 не подано суду жодних доказів на спростування позиції позивача.

Так, відповідачем не подано обґрунтування про те, за яких обставин позикодавець мав можливість отримати його персональні дані або що ці персональні дані належать не йому. Фактично заперечуючи отримання кредитних коштів, відповідач не подав суду жодних доказів, що такі кошти, на зазначену ним платіжну картку не надходили або що ця картка йому не належить. Такими доказами могли бути відповідні довідки банків про відсутність рахунків у відповідача або все ж якщо зазначена платіжна картка його належала, то виписки про рух коштів за вказані банківські дні про фінансові операції, зазначені позивачем.

При цьому, суд звертає увагу, що такі докази, з огляду на інститут банківської таємниці, могли бути надані лише власником банківської карти, тобто відповідачем ОСОБА_1 .

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає доведеним факт укладення між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем ОСОБА_1 кредитного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно дост. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаним положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженогоПостановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта.

При цьому, згідно з п. 3 вказаного Положення, клієнтські рахунки, за якими обліковуються кошти, розпорядником яких є клієнти банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу), розрахункові рахунки. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції,здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц.

Водночас, як ТОВ «МІЛОАН», так і ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС», як фінансові установи, не є банком, та не можуть мати доступу до карткового рахунку відповідача і формувати відповідні виписки по рахунку, що є первинними документами бухгалтерського обліку, оскільки не є його власником та вказана інформація є банківською таємницею, доступ до якої має лише відповідач, як клієнт банку.

Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У такій категорії справ встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що відповідач не отримував кредитних коштів. І якщо такі кошти кредитодавцями мали бути перераховані на визначений у договорі картковий рахунок, то єдиним безспірним доказом може бути виписка по картковому рахунку, з якої можливо встановити відсутність або наявність певної банківської операції. І якщо сторона заперечує отримання коштів і має можливість подати такі докази, то тягар доказування таких обставин покладається саме на цю сторону.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанови Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21, від 11 грудня 2023 року в справі №607/20787/19).

В матеріалах справи міститься платіжне доручення №26532453 від 06.04.2021, яке надає відомості щодо суми перерахованих коштів та реквізитів рахунку позичальника.

В свою чергу, стороною відповідача не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості та не надано власного розрахунку на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та/або її відсутності.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 5 000,00 грн. є обгрунтованими та підлягають задоволенню, а клопотання позивача про витребування доказів судом апеляційної інстанції задоволенню не підлягає з вищенаведених підстав.

У позовній заяві ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» просив, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами та заборгованість за комісією.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 05.04.2023 року по справі №910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто,. фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника.

За умовами договору позичальнику надано кредит в розмірі 5 000,00 грн., який він зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування ним на визначених у кредитному договорі умовах.

Кредит надається строком на 15 днів з 06.04.2021 (строк кредитування) до 21.04.2021.

Пунктом 1.5.2 кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом: 2 250,00 грн., які нараховуються за ставкою 3,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Розмір відсотків згідно з додатком №1 «Графік платежів» до цього договору встановлено в сумі 2 250,00 грн.

Відповідно до п. 2.3.1. договору позичальник за наявності відповідної пропозиції позикодавця має право на продовження строку користування/повернення кредиту на тих самих умовах, на певну кількість днів доступну у пропозиції, відповідно до розділу 6 правил., у т.ч. сплати комісії за продовження кредиту та певну частку заборгованості по кредиту.

Разом з тим, в порядку ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України позивачем не надано суду доказів, а матеріали справи таких не містять щодо пролонгації строку кредитування відповідно до п.п.2.3.1.-2.3.1. Договору та доказів складання та доведення до відповідача оновлених графіків платежів, передбачених п. 4.1. договору.

В додатку №1 до кредитного договору № 103807163 від 06 квітня 2021 року «Графік розрахунків» вказано, що у випадку зміни будь-яких відомостей, зазначених у графіку розрахунку у зв`язку з частковим погашенням заборгованості та/або продовженням строку повернення кредиту, позичальник доручає Товариству самостійно оновити графік розрахунків, шляхом внесення у нього відповідних змін або викладення його у новій редакції та розмістити дані графіку в особистому кабінеті позичальника.

Як слідує з наявної в матеріалах справи відомості про щоденні нарахування та погашення, відповідачу нараховувались проценти за користування кредитом в період з 06.04.2021 по 21.04.2021 відповідно до пункту 1.5.2. договору, з 22.04.2021 по 20.06.2021 відповідно до пункту 1.6 договору.

Проте, ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» не надано доказів на підтвердження продовження строку кредитного договору у відповідності до умов договору, зміни процентної ставки чи оновлення графіку розрахунків, які б передбачали сплату відповідачем процентів у розмірі 17 250,00 грн.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що нарахування відсотків за користування кредитом, починаючи з 22.04.2021, тобто після закінчення строку повернення кредиту, встановленого в пункті 1.3 договору про споживчий кредит та в Графіку платежів, є безпідставним, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припинилось після спливу визначеного договором строку кредитування.

Звертаючись до суду, підставою позову ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ», правонаступником якого є ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС», визначив саме несплату процентів за користування кредитом (згідно частини першої статті 1054 ЦК України), вимог про стягнення процентів на підставі частини другої статті 625 ЦК України, позивач не заявляв.

За таких обставин, до стягнення з відповідача на користь кредитора підлягає визначена сторонами кредитного договору № 103807163 від 06 квітня 2021 року заборгованість в розмірі 7 250,00 грн. (5 000,00 грн. тіло кредиту; 2 250,00 грн. процентів за користування кредитом; 00,00 грн. комісії).

В зв`язку з вище викладеним, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21.

З урахуванням того, що рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2025 року у цій справі підлягає скасуванню, то додаткове рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року також належить скасувати.

Що стосується судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ», правонаступником якого є ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС», у позовній заяві просило суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн., а в апеляційній скарзі зазначено, що витрати позивача на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції становлять 4 000,00 грн.

Відповідачем ОСОБА_1 заявлено вимогу про стягенння з позивача витрат на професійну правничу допомогу у суді пепшої інстанції у розмірі 8 500,00 грн.

Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такі висновкимістяться в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суд від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові ВС від 12.12.2019 року у справі №2040/6747/18.

На підтвердження надання правової допомоги в суді першої та апеляційної інстанцій, позивачем надано копію договору № 43657029 про надання правової допомоги від 01 листопада 2024 року та Додаткової угоди №103807163 від 03 березня 2025 року, детальний опис робіт (наданих послуг), виконання адвокатом Білецьким Б.М. необхідних для надання правничої(правової) допомоги за позовом ТОВ ФК «ПІНГ-ПОНГ» щодо стягнення кредитної заборгованості із ОСОБА_1 , копію акту №103807163 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 03 березня 2025 року та Акту б/н про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 28 липня 2025 року.

Інтереси відповідача ОСОБА_1 у справі представляв адвокат Богославський А.С. згідно ордеру від 01.04.2025 № АЕ 1174103, виданого на підставі договору про надання правової допомоги від 13.11.2023 № 04-11/ (а.с.137-138).

Із Акта прийому-передачі наданих послуг від 30.06.2025, який є додатком № 2 до зазначеного Договору слідує, що сторони погодили оплату таких юридичних послуг: консультація з юридичних питань щодо позову, складання та подання процесуальних заяв стосовно справи, прибуття до суду для участі у судовому засіданні незалежно від того відбулось засідання чи ні. Загальна вартість послуг складає 8500,00 грн (а.с.128).

Вказані кошти сплачено ОСОБА_1 у повному обсязі, що підтверджується квитанцією від 30.06.2025 № 03/04-11/23 про виплату адвокату 8500,00 грн (а.с.129).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа є малозначною в силу вимог закону, та не є складною.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).

Колегія суддів, врахувавши складність справи, ціну позову та її значення для сторін, обсяг наданих адвокатами послуг, наявність численної усталеної практики та часткове задоволеня заявлених позовних вимог, приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на корить ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС» 6000,00 грн. витрат на правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанції, а з ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС» на користь ОСОБА_1 2 000,00 грн. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

Частиною 10 статті 141 ЦПК України визначено, що, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обстаивн, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на корить ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС» витрат на правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанції у розмірі 4000,00 грн. та звільняє сторони від обов?язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат, тобто по 2 000,00 грн.

За змістом статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, пропорційно розміру задоволених вимог (33%), 799,26 грн. судового збору за подання позовної заяви, а також 1 199,10 грн. судового збору за подання позивачем апеляційної скарги, а всього 1 998,36 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС» задовольнити частково.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2025 року та додаткове рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року -скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС»заборгованість за Кредитним договором № 103807163 від 06 квітня 2021 року, станом на 20 червня 2021 року, у розмірі 7 250 (сім тисяч двісті п?ятдесят) гривень 00 (нуль) копійок, із яких: 5 000 гривень 00 копійок тіло кредиту, 2 250 гривень 00 копійок процентів за користування кредитом.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС» судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу у судах першої та апеляційної інстанцій, у розмірі 4 000 (чотирити тисячі) гривень 00 (нуль) копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС» судові витрати, понесені на сплату судового збору, у розмірі 1 998 (одна тисяча дев?ятсот дев?яносто вісім) гривень 36 (тридцять шість) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: