Справа № 297/693/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 вересня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Собослоя Г.Г., Кожух О.А.,

з участю секретаря судового засідання: Мочан М.А

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Суязова Галина Василівна, на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 квітня 2024 року у складі судді Михайлишина В.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області про відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області про відшкодування шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.06.2004 укладено договори оренди землі між ОСОБА_1 та Дийдянською сільською радою, згідно якого в оренду була передана земельна ділянка площею 0,0300 га для ведення дачного будівництва. Пунктом 8 Договору визначено строк дії: договір укладено на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за ___ днів (згідно тексту позовної заяви) до закінчення строку дії договору повідомити письмом орендодавця про намір продовжити його дію. 12.01.2007 Рішенням 11 сесії 5 скликання Дийдянської сільської ради №17 розірвано договори оренди.

Позивачка ОСОБА_1 з 2007 року по 2022 рік включно боролася за своє право на земельну ділянку. Зокрема, судовими рішеннями неодноразово встановлювалось, що в результаті прийняття незаконних рішень органом місцевого самоврядування ОСОБА_1 неправомірно була позбавлена права на земельну ділянку. Судом неодноразово встановлювалась незаконність рішень органу місцевого самоврядування (в загальному скасовано 8 рішень та 4 державні акти). Також, позивачка захищала своє порушене право шляхом звернення до суду із вимогами щодо визнання нікчемними договорів купівлі-продажу, витребування майна та зобов`язання органу місцевого самоврядування прийняти остаточне законне рішення про надання їй земельної ділянки у приватну власність. Однак, орган місцевого самоврядування з моменту неправомірного розірвання договору оренди землі з 2007 року вживав всіх можливих дій, не дивлячись на існування судових рішень, для позбавлення позивачки права на приватизацію земельної ділянки.

На думку позивачки, незаконними рішеннями Дийдянської сільської ради, правонаступником якої є відповідач, бездіяльністю Великобийганської сільської ради щодо невиконання судового рішення (яке є обов`язковим до виконання незалежно від звернення позивача із заявою про примусове виконання) їй було завдано матеріальної шкоди, яка полягає у позбавленні її права на земельну ділянку та моральної шкоди, яка полягала у погіршенні стану здоров`я, моральних стражданнях, які проявляються у відчуттях відчаю, страху, сорому, приниженні, неможливістю продовжувати активне життя і великого бажання добитися справедливості, витрачанням часу на участь в неодноразових судових засіданнях, поданням письмових документів. Додатково позивачка зазначила, що погіршення стану її здоров`я відбувалось через постійні стреси та переживання, стабільно протягом судових процесів зверталась до кардіологів, неврологів, відчувала постійні головні болі, неодноразово знаходилась на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні. За період розгляду справ щодо оскарження дій сільської ради двічі перенесла ішемічний інсульт, причиною якого є зокрема тривалий стрес та переживання.

З врахуванням клопотання про збільшення позовних вимог позивач просила стягнути з відповідача на її користь завдану шкоду в загальному розмірі 1950656,16 грн., яка складається із матеріальної шкоди в розмірі 1650656,16 грн. та моральної шкоди в розмірі 300000,00 грн..

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Суязова Галина Василівна, просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки, та безпідставно відмовив у заявленому позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Суязова Галина Василівна в судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. На підставі ч.2 ст.372 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності нез`явившихся осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що 29.06.2004 між ОСОБА_1 та Дийдянською сільською радою укладено договір оренди землі, згідно якого в оренду була передана земельна ділянка загальною площею 0,0300 га, яка розташована на території Дийдянської сільської ради, цільове призначення земельної ділянки ведення дачного будівництва, строк дії договору становить 5 (п`ять) років.

Згідно з актом про передачу та прийом земельної ділянки від 29 червня 2004 року слідує, що передачу та прийом земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 прийнято на підставі рішення 9 сесії 4 скликання від 05 вересня 2003 року.

У подальшому вказана земельна ділянка була предметом спору в низці судових справ.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що рішенням 11 сесії 5 скликання Дийдівської сільської ради Берегівського району №14 від 12.01.2007 «Про розірвання договорів оренди» вказана земельна ділянка була вилучена від ОСОБА_1 з формулюванням за недооформлення договору оренди, систематичної несплати орендної плати та використання земельної ділянки за нецільовим призначенням.

Постановою Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 серпня 2008 року у справі №2а-29/08р. позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Дийдівської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення сільської ради задоволено. Скасовано рішення 11 сесії V скликання Дийдівської сільської ради Берегівського району №14 від 12.01.2007 «Про розірвання оренди земельної ділянки» в частині вилучення земельних ділянок від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 26 листопада 2010 року у справі №22-2923/10 апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено. Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05 травня 2010 року скасовано. Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Дийдянської сільської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: відділ Держкомзему у Берегівському районі, про визнання протиправним рішення, визнання незаконними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення 17 сесії V скликання Дийдянської сільської ради від 19.09.2007 №81 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 земельних ділянок площею 0,0247 га для індивідуального дачного будівництва по АДРЕСА_1 . Визнано незаконними та скасовано: 1. Державний акт на права власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 452830, виданий ОСОБА_7 2 серпня 2008 р. на земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0038 площею 0,0247 га по АДРЕСА_2 для індивідуального дачного будівництва; 2. державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 452832, виданий ОСОБА_3 2 серпня 2008 р. на земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0039 площею 0,0247 га по АДРЕСА_3 для індивідуального дачного будівництва; 3. державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 048669, виданий ОСОБА_6 2 серпня 2008 року на земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0037 площею 0,0247 га по АДРЕСА_2 для індивідуального дачного будівництва; 4. державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 452831, виданий ОСОБА_4 2 серпня 2008 року на земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0036 площею 0,0247 га по АДРЕСА_3 для індивідуального дачного будівництва. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 квітня 2011 року у справі №2-109/11 позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмету спору: міськрайонний управління держкомзему у Берегівському районі Закарпатської області, приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Мацола Ігор Володимировича про встановлення нікчемності договорів купівлі-продажу земельних ділянок задоволено. Визнано нікчемними: договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0247 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:000:0039) укладений 01 червня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мацола І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1231; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0247 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:000:0037) укладений 01 червня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мацола І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1235; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0247 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:000:0038) укладений 01 червня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мацола І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1237; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0247 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:000:0036) укладений 01 червня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мацола І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1233. Вирішення питання про судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 30 червня 2011 року у справі №2-109/11 апеляційну скаргу ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_11 , задоволено частково, рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 квітня 2011 року у частині задоволення позову ОСОБА_2 і ОСОБА_1 до ОСОБА_5 і ОСОБА_10 про визнання нікчемним укладеного ними 01.06.2009 і посвідченого за реєстровим №1237 приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мацолою І. В. договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0247 га за кадастровим №:02:000:0036, що знаходиться по АДРЕСА_2 скасовано, у задоволенні цієї вимоги відмовлено, з абзацу шостого резолютивної частини рішення прізвище ОСОБА_5 виключено, у решті рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням Берегівського районного суду від 23 вересня 2011 року вирішено витребувати від ОСОБА_10 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0247 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ( кадастровий номер :02:000:0038) належної їй на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеного 01 червня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , посвідченого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мацола І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1237 та скасованого Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯЕ № 452830, зареєстрованого в Поземельній книзі 28.07.2010 року за реєстровим номером № 6210248:02:000:0038:001.

Листом №177 від 20.11.2014 Дийдянська сільська рада надала ОСОБА_1 копії рішень №78 від 23.04.2009 року, згідно якого вирішено після закінчення терміну дії договору оренди землі від 29.06.2004 року, сільська рада не бажає продовжити термін договору оренди на земельну ділянку площею 0,03 га з громадянином ОСОБА_2 , та рішення №79 від 23.04.2009 року згідно якого вирішено після закінчення терміну дії договору оренди землі від 29.06.2004 року, сільська рада не бажає продовжити термін договору оренди на земельну ділянку площею 0,03 га з громадянкою ОСОБА_1 ..

20 липня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до Дийдянської сільської ради із заявою про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_4 та по АДРЕСА_5 . Не отримавши жодної відповіді щодо розгляду заяв, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з листом 05.09.2011 року. Додатково ОСОБА_1 звернулася із заявою до Дийдянської сільської ради із проханням врахувати судові рішення щодо спірних земельних ділянок при розгляді заяв про надання дозволу на приватизацію земельних ділянок. 17.11.2011 року ОСОБА_1 повторно подала заяву до Дийдянської сільської ради, в якій просила розглянути заяви від 20.07.2011 року про надання дозволу на приватизацію земельних ділянок.

16 серпня 2011 року Дийдянська сільська рада прийняла рішення №124, згідно якого сільська рада розглянувши заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за відсутності офіційної інформації про скасування державних актів на право власності на земельні ділянки громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 сільська рада не може прийняти рішення про результати розгляду заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо надання дозволу на приватизацію земельних ділянок. В той же час в даному рішення сільська рада зазначила про необхідність отримання інформації про скасування державних актів та повідомила, що при наявності відповідної інформації заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будуть розглянуті повторно.

21 вересня 2011 року Дийдянська сільська рада прийняла рішення №134 «Про надання дозволу» в якому зазначила, що розглянувши заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , лист Міськрайонного управління Держкомзему м. Берегово і Берегівського району від 06.09.2011 за №3870 сільська рада вирішила, що не зможе виділити або передати земельні ділянки.

23 листопада 2011 року Дийдянська сільська рада прийняла рішення №167 про те, що не може прийняти до уваги судові рішення, надані ОСОБА_1 до заяви від 15.09.2011 року, оскільки такі копії не завірені.

23 листопада 2011 року Дийдянська сільська рада прийняла рішення 14 позачергової сесії 6 скликання №169, 170, 171, 172 «Про передачу земельної ділянки у власність» відповідно до яких передано у приватну власність земельні ділянки в розмірі 0,0247 га для індивідуального дачного будівництва ОСОБА_9 за адресою АДРЕСА_6 , ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_7 , ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_5 та ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_4 . Про існування зазначених рішень ОСОБА_1 дізналася із листа Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області за №04/1640 від 07.09.2012 року.

16 серпня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повторно звернулися до Дийдянської сільської ради із заявами про надання дозволу на приватизацію земельних ділянок в АДРЕСА_1 . Не отримавши жодної відповіді 27.09.2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надіслали лист про надання рішення за результатами розгляду заяв від 16.08.2012 року. Дізнавшись про існування рішення, 12.10.2012 року було подано заяву про видачу таких рішень, а саме рішення №6 від 12.10.2012 року про відмову у наданні дозволу на приватизацію ОСОБА_1 , підстава відмови - у зв`язку із закінченням договору оренди у 2009 році, рішення №7 від 12.Ю.2012 року про відмову у наданні дозволу ОСОБА_2 на приватизацію земельної ділянки підстава відмови - у зв`язку із закінченням договору оренди у 2009 році.

12 жовтня 2012 року Дийдянська сільська рада прийняла рішення 20 сесії 6 скликання №6 «Про розгляд заяви ОСОБА_1 », яким не надано дозволу ОСОБА_1 на приватизацію земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 у зв`язку із закінченням договору оренди у 2009 році, та рішення №7 20 сесії 6 скликання «Про розгляд заяви ОСОБА_2 », яким не надано дозволу ОСОБА_2 на приватизацію земельної ділянкиу зв`язку із закінченням договору оренди у 2009 році.

Дізнавшись про існування зазначених рішень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 08.11.2012 року звернулися до Берегівського районного суду про їх скасування. Після повернення справи з Вищого адміністративного суду України для нового розгляду, Берегівський районний суд виніс рішення 26 лютого 2018 року, яким: уточнений позов вирішив задовольнити - визнати: 1. рішення № 169 14 позачергової сесії VІ скликання Дийдянської сільської ради Берегівського району від 23 листопада 2011 року «Про передачу земельної ділянки у власність», яким передано ОСОБА_9 у власність земельну ділянку в розмірі 0,0247га, за адресою АДРЕСА_6 для індивідуального дачного будівництва; 2. рішення № 170 14 позачергової сесії VІ скликання Дийдянської сільської ради від 23 листопада 2011 року «Про передачу земельної ділянки у власність», яким передано ОСОБА_8 у власність земельну ділянку в розмірі 0,0247га, за адресою АДРЕСА_7 , для індивідуального дачного будівництва; 3. рішення № 17114 позачергової сесії VІ скликання Дийдянської сільської ради від 23 листопада 2011 року «Про передачу земельної ділянки у власність», яким передано ОСОБА_5 у власність земельну ділянку в розмірі 0,0247 га, за адресою АДРЕСА_5 для індивідуального дачного будівництва; 4. рішення № 172 14 позачергової сесії VІ скликання Дийдянської сільської ради від 23 листопада 2011 року «Про передачу земельної ділянки у власність», яким передано ОСОБА_6 у власність земельну ділянку в розмірі 0,0247га, за адресою АДРЕСА_4 для індивідуального дачного будівництва; 5. рішення № 6 20 сесії VІ скликання Дийдянської сільської ради Берегівського району від 12 жовтня 2012 року «Про розгляд заяви ОСОБА_1 », яким не надано дозволу ОСОБА_1 на приватизацію земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , в зв`язку з закінченням договору оренди у 2009 році; 6. рішення № 7 20 сесії VІ скликання Дийдянської сільської ради від 12 жовтня 2012 року «Про розгляд заяви ОСОБА_2 », яким не надано дозволу ОСОБА_2 на приватизацію земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , в зв`язку з закінченням договору оренди у 2009 році - протиправними та скасувати. Зобов`язати Дийдянську сільську раду Берегівського району розглянути на черговій сесії питання про надання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у власність земельні ділянки площею по 0,0300 га для індивідуального дачного будівництва в с.Дийда, що знаходиться в їх користуванні з 2004 року по сьогоднішній день, та питання надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою стосовно даних земельних ділянок, і прийнятті з цього приводу рішення.

07 листопада 2018 року Восьмий апеляційний адміністративний суд скасував рішення Берегівського районного суду від 26 лютого 2018 року та закрив провадження у справі, оскільки спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З відповіді на адвокатський запит Дийдянської сільської ради №31 від 16 квітня 2019 року вбачається, що при наданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірних земельних ділянок, останнім не було присвоєно адреси та кадастрові номери, проте у червні 2004 року земельні ділянки були розділені на 4 ділянки з присвоєнням кадастрових номерів та адрес.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.07.2021 у справі №297/1002/19 позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Великобийганської сільської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_13 , про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради та зобов`язання вчинити дії - задоволено.

Визнано незаконними та скасовано:

- рішення № 169 14 позачергової сесії VI скликання Дийдянської сільської ради Берегівського району від 23 листопада 2011 року «Про передачу земельної ділянки у власність», яким передано ОСОБА_9 у власність земельну ділянку в розмірі 0,0247 га, за адресою АДРЕСА_6 для індивідуального дачного будівництва;

- рішення № 170 14 позачергової сесії VI скликання Дийдянської сільської ради від 23 листопада 2011 року «Про передачу земельної ділянки у власність», яким передано ОСОБА_8 у власність земельну ділянку в розмірі 0,0247 га, за адресою АДРЕСА_7 , для індивідуального дачного будівництва;

- рішення № 171 14 позачергової сесії VI скликання Дийдянської сільської ради від 23 листопада 2011 року «Про передачу земельної ділянки у власність», яким передано ОСОБА_5 у власність земельну ділянку в розмірі 0,0247 га, за адресою АДРЕСА_5 для індивідуального дачного будівництва;

- рішення № 172 14 позачергової сесії VI скликання Дийдянської сільської ради від 23 листопада 2011 року «Про передачу земельної ділянки у власність», яким передано ОСОБА_6 у власність земельну ділянку в розмірі 0,0247 га, за адресою АДРЕСА_4 для індивідуального дачного будівництва;

- рішення № 6 20 сесії VI скликання Дийдянської сільської ради Берегівського району від 12 жовтня 2012 року «Про розгляд заяви ОСОБА_1 », яким не надано дозволу ОСОБА_1 на приватизацію земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , в зв`язку з закінченням договору оренди у 2009 році;

- рішення № 7 20 сесії VI скликання Дийдянської сільської ради від 12 жовтня 2012 року «Про розгляд заяви ОСОБА_2 », яким не надано дозволу ОСОБА_2 на приватизацію земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , в зв`язку з закінченням договору оренди у 2009 році.

Зобов`язано Великобийганську сільську раду Берегівського району розглянути на черговій сесії питання про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо земельних ділянок площею по 0,0300 га для індивідуального дачного будівництва в с.Дийда, що знаходиться в їх користуванні з 2004 року згідно договору оренди. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 30 березня 2022 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області на рішення Виноградівського районного суду від 02 липня 2021 року відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Однак з такими висновками колегія суддів не може погодитися у повному обсязі, виходячи із наступного.

Звертаючись з даним позовом, позивач стверджує, що заподіяння їй матеріальної шкоди полягає у позбавленні останньої права на земельну ділянку, а моральної шкоди у погіршенні її стану здоров`я, моральних стражданнях, які проявляються у відчуттях відчаю, страху, сорому, приниженні, неможливістю продовжувати активне життя і великого бажання добитися справедливості, витрачанням часу на участь в неодноразових судових засіданнях, поданням письмових доказів.

Окрім того, в судовому засіданні у суді першої інстанції позивач під час допиту її як свідка показала, що матеріальна шкода була завдана останній у зв`язку з витратами на адвоката щодо оскарження ряду рішень відповідача, які були пов`язані із отриманням нею у власність земельної ділянки. Через тривалий процес розгляду вказаних справ відбулось погіршення стану її здоров`я, вона отримала 4 інсульти, мала постійний стрес, знаходилась на стаціонарному лікуванні, що завдало їй моральну шкоду.

Разом з тим, оскаржуючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції апелянт зазначає, що заподіяння їй матеріальної шкоди полягає лише у протиправному позбавленні її права на земельну ділянку, а не у витратах на правову допомогу під час судових процесів. Вказує, що хоча вона і понесла такі витрати, однак вони не є предметом позову.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої-третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України).

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з наведених елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Підставами для виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до статті 1173 ЦК України є наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача і причинний зв`язок між його діями та шкодою, і ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 757/63349/19-ц, від 10 серпня 2021 року у справі № 761/17150/19, від 09 листопада 2022 року у справі № 757/23946/21-ц.

Так, обґрунтовуючи заявлений позов у частині стягнення матеріальної шкоди, позивач посилається на протиправне позбавлення відповідачем її права на земельну ділянку, зокрема невиконанням рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.07.2021 у справі №297/1002/19, яким зобов`язано Великобийганську сільську раду Берегівського району розглянути на черговій сесії питання про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо земельних ділянок площею по 0,0300 га для індивідуального дачного будівництва в с.Дийда, що знаходиться в їх користуванні з 2004 року згідно договору оренди.

Разом з тим, судом встановлено, що рішенням 31 сесії VIII скликання від 03 травня 2023 року за №1141 Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області розглянуто питання «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо земельних ділянок площею 0,0300 га для індивідуального дачного будівництва в с. Дийда, на підставі рішення Виноградівського районного суду №297/1002/19». Вказаним рішенням було відмовлено громадянці ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки площею 0,0300 га для індивідуального дачного будівництва в с. Дийда у зв`язку з тим, що дана ділянка перебуває у приватній власності іншої особи.

Колегія суддів також звертає увагу, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку, однак отримання такого дозволу не гарантує особі набуття такого права, оскільки дозвіл не є правовстановлюючим актом. Отже, сам по собі дозвіл не означає набуття права власності на земельну ділянку та підтвердження того, що в подальшому заявник отримає ділянку у власність.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №380/624/16-ц.

Таким чином, доводи позивача про завдання їй матеріальної шкоди невиконанням відповідачем рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.07.2021 у справі №297/1002/19, а також, відповідно, позбавленням її останнім права на земельну ділянку є безпідставними, оскільки, Великобийганською сільською радою Берегівського району Закарпатської області на виконання вказаного рішення суду було розглянуто питання про надання позивачу дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, а сам факт надання такого дозволу не свідчить про виникнення у позивача права власності на спірну земельну ділянку, відтак необґрунтованими є вимоги позовної заяви про відшкодування ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі вартості спірної земельної ділянки.

Отже, дослідивши наявні у матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у частині стягнення матеріальної шкоди у зв`язку з відсутністю доказів, які підтверджують завдання позивачу матеріальної шкоди діями та бездіяльністю відповідача, а також недоведенням причинно-наслідкового зв`язку між матеріальними збитками і діями відповідача.

При цьому з приводу стягнення моральної шкоди завданої рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень фізичній особі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації (останнє залежить від характеру діяльності потерпілого, посади, часу й зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, наміру, з яким діяв заподіювач шкоди тощо).

Зазначений підхід узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 15 серпня 2019 року у справі №823/782/16 та від 08 вересня 2020 року у справі № 826/1001/17.

У постанові Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справі № 320/666/19 зазначено, що повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у власність фізичних осіб встановлені, зокрема, статтями 12, 118, 122 ЗК України, статтями 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Тобто, приписами зазначеного законодавства визначено, що за результатами розгляду клопотання заявника про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою повинно прийматись рішення на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування. Вказане рішення повинно бути прийнято у місячний строк з моменту надходження клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Умови, за яких орган місцевого самоврядування відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання дозволу. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу місцевого самоврядування - надати дозвіл або відмовити у його наданні. Надходження до органу місцевого самоврядування клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є підставою для прийняття цим суб`єктом рішення про надання такого дозволу або відмови у його наданні. Негативні наслідки тривалого та умисного нерозгляду законної заяви особи та неможливості нею протягом декількох років реалізувати право на отримання земельної ділянки (майнове право) внаслідок протиправної бездіяльності органів місцевого самоврядування - перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями (бездіяльністю) цих суб`єктів владних повноважень, а отже, завдають такій особі моральну шкоду.

Обґрунтовуючи заявлений позов у частині стягнення моральної шкоди, позивач посилається на те, що ОСОБА_1 з 2007 року по 2022 рік включно боролася за своє право на земельну ділянку, протягом якого судовими рішеннями неодноразово встановлювалось, що в результаті прийняття незаконних рішень органом місцевого самоврядування остання неправомірно була позбавлена права на земельну ділянку. Зазначає, що вищевказане призвело до погіршення стану її здоров`я, моральних страждань, які проявляються у відчуттях відчаю, страху, сорому, приниження, неможливості продовжувати активне життя і великого бажання добитися справедливості, витрачання часу на участь в неодноразових судових засіданнях, подання письмових доказів.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Так, з огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

На підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, позивач надала медичну документацію (медичну карту амбулаторного хворого №08190045, епікризи, виписки), згідно якої слідує, що остання перенесла декілька повторних ішемічних інсультів у період судового розгляду справ, предметом яких була спірна земельна ділянка.

Зважаючи на ці обставини, колегія суддів дійшла висновку, що негативні емоції позивача від неможливості протягом декількох років реалізувати своє право на оренду земельної ділянки чи розпочаття процедури її приватизації, незаконність рішень органу місцевого самоврядування з приводу яких було встановлено судами, - завдають їй моральної шкоди. Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що відшкодуванню підлягає моральна шкода, завдана внаслідок багаторічної неможливості реалізації належного майнового права, у розмірі 150 000 грн., що відповідає принципам розумності та виваженості. У задоволенні решти вимог слід відмовити.

В цій частині апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 п. 1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

З врахуванням наведеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позову з вищенаведених підстав.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.13 ч.2 ст.3 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом та подачі заяви про збільшення позовних вимог - 2023 р.) судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до п. 1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом та подачі заяви про збільшення позовних вимог - 2023 р.) судовий збір за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становив 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 1073,60 грн. та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 13420 грн.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції чинній на момент подання апеляційної скарги) за подання апеляційної скарги на рішення суду розмір ставки судового збору встановлюється в сумі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Ціна позову в даній справі становить 1950656,16 грн. Відтак, за подачу позову судовий збір становив у розмірі 13420 грн., а за подачу апеляційної скарги у розмірі 20130 грн. (1950656,16 грн. х 1%, але не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 13420 грн. х 150%). Загальний розмір судового збору становить 33550 грн.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог у розмірі 150 000 грн., що становить 7,69% від заявлених позовних вимог та звільнення позивача від сплати судового збору, відтак з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 2580 грн. (33550 грн. х 7,69%).

Керуючись ст. ст. 141, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Суязова Галина Василівна, задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області на користь ОСОБА_1 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди. У решті заявлених вимог відмовити.

Стягнути з Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області на користь на користь держави судовий збір у розмірі 2580 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 26 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: