ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року м. Чернівці

справа № 725/2205/24

провадження №22-ц/822/800/ 25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Бугай В.М.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 27 листопада 2024 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку.

Позов мотивовано наступним. 07 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № CVSNGA00000057, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В. В. за реєстрований № 84.

Предметом вказаного договору іпотеки було нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 304,10 кв.м, житловою площею 104.80 кв.м за адресою АДРЕСА_1 . У вказаному договорі іпотеки сторони погодили, що у відповідності до статті 6 Закону України «Про іпотеку», іпотека за цим договором поширюється і на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок і яка буде належати іпотекодавцю на праві власності. Земельна ділянка буде зареєстрована протягом шести місяців з дня укладання договору іпотеки у встановленому законом порядку, як окремий виділений у натурі об`єкт права власності.

07 грудня 2016 року право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за банком (номер відомостей про право власності - 17913109, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32814387 від 09 грудня 2016 року).

В подальшому, встановлено, що згідно Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , наявний кадастровий номер земельної ділянки :36:003:0226, загальною площею 0,0376 га, цільове призначення - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ця земельна ділянка належить на праві приватної власності іпотекодавцю ОСОБА_1 .

Разом з тим, за відсутності права власності на земельну ділянку позивач не може розпоряджатися житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 , який належить банку на праві власності. Банк посилався на те, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Позивач просив припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :36:003:0226, загальною площею 0,0376 га.

Визнати за АТ КБ «ПриватБанк» право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0376га кадастровий номер земельної ділянки :36:003:0226, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 27 листопада 2024 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 березня 2025 року, з урахуванням ухвали Чернівецького апеляційного суду від 18 березня 2025 року про виправлення описки, апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 27 листопада 2024 року скасовано та постановлено нове судове рішення яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено; припинено право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :36:003:0226, загальною площею 0,0376 га; визнано за АТ КБ «ПриватБанк» право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0376 га кадастровий номер земельної ділянки :36:003:0226, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в розмірі 25 010,11 грн.

Постановою Верховного суду від 24 липня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 березня 2025 року скасовано.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 27 листопада 2024 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про припинення права власності на земельну ділянку залишено в силі.

Передано справу в частині позовної вимоги визнання права власності на земельну ділянку та розподілу судових витрат на новий розгляд до апеляційного суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 27 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки ухвалене з неповним з`ясувань обставин справи, невідповідністю висновків, викладених у ньому обставинам справи.

В апеляційній скарзі наводить обставини й підстави для задоволення вимог, які викладені в позовній заяві та не погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту є саме віндикаційний позов.

Зазначає, що оскільки право власності на будинок перейшло до банку, то відповідно до банку переходить і право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, а саме ОСОБА_1 .

Таким чином, належним способом захисту є саме визнати за АТ КБ «ПриватБанк» право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0376 га, кадастровий номер земельної ділянки :36:003:0226, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнання права власності на земельну ділянку за АТ КБ «ПриватБанк» є одним із можливих та, зокрема, таким, що дозволяє реально відновити суб`єктивне право, яке порушив та не визнає відповідач.

АТ КБ «ПриватБанк», яке законно набуло у власність житловий будинок, в жодному разі не може бути обмежено в абсолютному праві вимагати переходу права власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок.

Що стосується строку позовної давності, то позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, оскільки мова йде про триваюче правопорушення. Власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав.

В даному випадку предметом позову є зокрема і вимога власника про визнання в судовому порядку його права власності на майно (земельну ділянку), оскільки таке право не визнається відповідачем, що позбавляє позивача можливості в установленому законом порядку зареєструвати своє право власності.

Оскільки позовні вимоги про визнання права власності пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Коломієць М.В., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 07 червня 2007 року між банком (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки № CVSNGA00000057, предметом якого було нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 304,10 кв. м, житловою площею 104.80 кв. м за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 6 Закону України «Про іпотеку» іпотека поширюється на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки і яка буде належати іпотекодавцю на праві власності. Земельна ділянка буде зареєстрована протягом шести місяців з дня укладання договору іпотеки у встановленому законом порядку, як окремий виділений у натурі об`єкт права власності. На використання іпотекодавцем земельної ділянки або його частини обмеження (обтяження) не встановлені. Земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 33.3 договору іпотеки № CVSNGA00000057).

Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 123589 від 14 серпня 2007 року земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 , наявний кадастровий номер земельної ділянки :36:003:0226, загальною площею 0,0376 га, цільове призначення - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2007 року.

Згідно з інформацією, яка міститься в інформаційній довідці Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 07 грудня 2016 року АТ КБ «Приватбанк» у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитним договором набуло право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (номер відомостей про право власності - НОМЕР_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 32814387 від 09 грудня 2016 року).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Рішення суду першої інстанції переглядається в частині визнання права власності на земельну ділянку та розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо порушення прав та способу захисту

Звертаючись з позовом про визнання права власності на земельну ділянку, банк посилався на те, що за відсутності права власності на земельну ділянку позивач не може розпоряджатися житловим будинком за адресою : АДРЕСА_1 , який належить банку на праві власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17, від 4 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 зазначила, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати те, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Отже, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, в силу імперативного законодавчого припису, відбувається перехід права на земельну ділянку, розміщену під цим жилим будинком, будівлею або спорудою, до нового власника, а відповідне право на цю земельну ділянку у попереднього власника припиняється, як зазначено у наведених статях. При цьому перехід права на цю земельні ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи попереднього власника земельної ділянки.

У ст. 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки. Встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Аналізуючи ст. 120 ЗК України та ст. 378 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавець передбачив за певних обставин можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. Отже, законодавець допускає припинення права власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти за попереднім власником. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі №615/150/20.

Верховний Суд України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 зробив висновок, що стаття 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного та цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 зазначеного Кодексу слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зазначено, що «особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння)».

Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Зазначені висновки зроблені Верховним Судом в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, провадження № 12-143гс18, від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16, провадження № 14-458цс18, від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18, провадження № 12-28гс19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, провадження № 12-140гс19.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка, яка є предметом спору належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 17 березня 2014 року.

07 грудня 2016 року право власності на житловий будинок за адресою : АДРЕСА_1 зареєстровано за банком (номер відомостей про право власності - 17913109, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32814387 від 09 грудня 2016 року).

Отже, при переході права власності на житловий будинок до АТ КБ «ПриватБанк» право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку припинилось.

Звертаючись з позовом, позивач посилався на те, що оскільки АТ КБ «ПриватБанк» набуло право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , банк також набув право власності і на земельну ділянку під цією нерухомістю.

Однак, спірна земельна ділянка належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 17 березня 2014 року.

Зазначене свідчить про порушення прав банку, оскільки, як зазначено ним в позові, це позбавляє позивача можливості в установленому законом порядку зареєструвати своє право власності. За відсутності права власності на земельну ділянку позивач не може розпоряджатися житловим будинком, який належить банку на праві власності.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У разі коли позивач набув право власності на об`єкт нерухомого майна, ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання права на земельну ділянку в порядку ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України.

Враховуючи зазначене, позивачем для захисту його порушених прав обрано правильний спосіб захисту.

Щодо позовної давності

При розгляді справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено про застосування наслідків пропуску позивачем позовної давності.

Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 22.05.2018 року по справі №369/6892/15-ц, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки, якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

За ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст. ст. 252-255 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Відповідно до 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 зазначено, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз ст. 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, оскільки мова йде про триваюче правопорушення. Власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав.

Колегія суддів звертає увагу на наступне. В постанові від 24 липня 2025 року при розгляді касаційної скарги по даній справі, Верховний Суд наголосив на такому : серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, не має вимоги іпотекодержателя до іпотекодавця про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розміщений предмет іпотеки, що необхідна для його обслуговування, та на який іпотекодержатель звернув стягнення в позасудовому порядку; вимога іпотекодержателя до іпотекодавця про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розміщений предмет іпотеки, що необхідна для його обслуговування, та на який іпотекодержатель звернув стягнення в позасудовому порядку є «вимогою» у розумінні статей 256, 268 ЦК України. Сутність вимоги іпотекодержателя до іпотекодавця про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розміщений предмет іпотеки, що необхідна для його обслуговування, та на який іпотекодержатель звернув стягнення в позасудовому порядку, не виключає застосування до неї позовної давності. По своїй суті вимога про іпотекодержателя до іпотекодавця про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розміщений предмет іпотеки, що необхідна для його обслуговування, та на який іпотекодержатель звернув стягнення в позасудовому порядку, не може бути кваліфікована як негаторний позов.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів, які застосовують відповідні норми права, включаючи інші суди та суб`єктів владних повноважень. Крім того, вказівки суду касаційної інстанції є обов`язковими для судів нижчих інстанцій під час повторного розгляду справи.

Враховуючи зазначене, до даних правовідносин застосовується позовна давність.

Судом встановлено, що 07 грудня 2016 року право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за банком (номер відомостей про право власності - 17913109, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32814387 від 09 грудня 2016 року).

Отже, вже з цього моменту презюмується можливість та обов`язок банку знати про стан своїх майнових прав і відносно земельної ділянки, на якій знаходиться будинок.

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку 18 березня 2024 року із спливом пропуском позовної давності.

Позивачем не наведено доводів щодо пропуску строку позовної давності у зв`язку з існуванням об`єктивних непереборних труднощів для своєчасного звернення до суду з цим позовом.

Встановивши, що позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку є обґрунтованою, однак, позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем, у задоволенні цієї вимоги слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши рішення суду першої інстанції, з вищезазначених підстав.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. ч.1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що за подання касаційної скарги відповідач сплатив судовий збір у розмірі 22306,39 грн., що підтверджується квитанціями до платіжної інструкції від 14 березня 2025 року та від 14 квітня 2025 року.

Враховуючи результат розгляду апеляційної скарги, зазначені витрати слід стягнути з позивача на користь відповідача.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 27 листопада 2024 року в частині відмови в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку змінити, з підстав зазначених в мотивувальній частині цієї постанови.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 22306,39 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 25 вересня 2025 року.

Судді: І.Б. Перепелюк

М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна