Справа № 136/2131/24
Провадження № 22-ц/801/1699/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іванець О. Д.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 рокуСправа № 136/2131/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Копаничук С. Г., Голоти Л. О.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» про визнання відсутнім права оренди,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 08 травня 2025 року у м. Липовець під головуванням судді цього суду Іванця О.Д., дата складання повного тексту судового рішення не відома,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилася спадщина, до якої увійшла земельна ділянка площею 3,1973 га, кадастровий номер :02:000:1048, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області. Спадщину за заповітом прийняла ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з ДЗК про наявність зареєстрованого права власності на земельну ділянку.

21.08.2007 року за життя ОСОБА_2 уклала договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» (на даний момент ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД»). Після смерті ОСОБА_2 позивачці стало відомо про наявність додаткової угоди від 24.09.2007 року до договору оренди землі № 373 від 21.08.2007 року, якою внесено зміни до договору оренди землі і продовжено строк його дії на 20 років. Вказана угода була зареєстрована 06.09.2010 року Вінницькою філією ДП центр ДЗК за № 37.

Однак, позивач зазначила, що ОСОБА_2 додаткову угоду не підписувала і наміру її укладати не мала. Висновком судових експертів Вінницького відділення КНДІСЕ від 19.12.2018 року № 5438/5439/18-21 за результатами проведення технічної та почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 136/1821/17 встановлено, що підпис в додатковій угоді від 24.09.2007 року до договору оренди землі № 373 від 21.08.2007 року виконаний не самою ОСОБА_2 , а іншою особою. Висновком судових експертів Вінницького відділення КНДІСЕ від 18.03.2021 року № 7584/7585/20-21 за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 136/1821/17 встановлено, що підпис в додатковій угоді від 24.09.2007 року до договору оренди землі № 373 від 21.08.2007 року виконаний не самою ОСОБА_2 , а іншою особою.

З урахуванням всіх наведених обставин, позивач переконана, що відповідач безпідставно набув (продовжив) право користування земельною ділянкою на підставі додаткової угоди, яку покійна мати позивача ОСОБА_2 не підписувала.

За таких обставин, позивач просила суд визнати відсутнім право оренди ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» на вищевказану земельну ділянку.

08.05.2025 року рішенням Липовецького районного суду Вінницької області позов задоволено. Визнано відсутнім право оренди ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,1973 га, кадастровий номер :02:000:1048, яка розташована на території Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області і належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Не погодившись із ухваленим рішенням, ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», зокрема, зазначає, що отримання позивачем орендної плати від ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» свідчить про те, що з її боку схвалено умови договору оренди землі та жодних заперечень з приводу отримання коштів від відповідача в якості орендної плати не було. Така поведінка позивача є недобросовісною, проте суд першої інстанції на це не зважив.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

В ході розгляду справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 22).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 723780, виданого Липовецькою районною державною адміністрацією Вінницької області 20 липня 2007 року, ОСОБА_2 на праві власності належала земельна ділянка площею 3,1973 га, кадастровий номер :02:000:1048, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 13).

25.05.2022 року ОСОБА_1 переоформила право власності на зазначену вище земельну ділянку на себе, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с.73) та інформацією з Державного земельного кадастру про наявність зареєстрованого права власності на земельну ділянку (а.с. 10-11).

21.08.2007 року ОСОБА_2 уклала договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» (на даний момент ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД»), строком на 10 років (а.с. 14-16).

Як зазначено позивачем у позові, після смерті ОСОБА_2 ОСОБА_1 стало відомо про наявність додаткової угоди від 24.09.2007 року до договору оренди землі № 373 від 21.08.2007 року, якою внесено зміни до договору оренди землі і продовжено строк його дії до 20 років (а.с. 17-18). Вказана угода була зареєстрована 06.09.2010 року Вінницькою філією ДП центр ДЗК за № 37.

Відповідно до висновку судових експертів Вінницького відділення КНДІСЕ від 19.12.2018 року № 5438/5439/18-21 за результатами проведення технічної та почеркознавчої експертизи, підпис у додатковій угоді до Договору оренди землі № 373 від 21.08.2007 року в графі «підпис Орендодавець», яка зареєстрована Липовецьким відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 06.09.2010 року, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис за № 37, виконаний не самою ОСОБА_2 , а іншою особою (а.с. 23-29).

Згідно із висновком судових експертів Вінницького відділення КНДІСЕ від 18.03.2021 року № 7584/7585/20-21 за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи, підпис в додатковій угоді до Договору оренди землі № 373 від 21.08.2007 року в графі «підпис Орендодавець», яка зареєстрована Липовецьким відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 06.09.2010 року, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис за № 37, виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів, не самою ОСОБА_2 , а іншою особою (а.с. 30-37).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач безпідставно набув (продовжив) право користування земельною ділянкою на підставі додаткової угоди, яку ОСОБА_2 не підписувала та наміру її укладати не мала, а тому дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Як визначено п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 року у справі № 567/3/22 (провадження №61-5252сво23)).

Згідно із ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові майна належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він реалізує на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 2 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою (ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За ст. 14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 207 ЦК України).

Згідно із ст. 30 Закону України «Про оренду землі» зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту ().

Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону (ст. 6 Закону України «Про оренду землі»). Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права (ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі»).

Про те, що право оренди земельної ділянки (речове право, похідне від права власності) підлягає державній реєстрації, також вказано у п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 зазначено, що «рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача».

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.02.2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23) акцентовано увагу на тому, що: «такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім. Належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.11.2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22) вказала, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє (наприклад, у зв`язку з відсутністю підпису на договорі оренди), є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

Враховуючи викладене апеляційний суд звертає увагу на те, що Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 02.06.2025 року у справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24) здійснила відступ від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.12.2024 року у справі № 130/8/23 (провадження № 61-6874св24) щодо способу захисту прав орендодавця на земельну ділянку.

Зокрема, Об`єднана палата наголосила, що висновки об`єднаної палати касаційного суду мають перевагу над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду над висновками об`єднаної палати, палати та колегії суддів касаційного суду.

Таким чином, Об`єднана палата у справі № 144/1440/22 підтвердила та послідовно дотримується підходу, що належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду) або з інших підстав вважає зареєстроване право оренди відсутнім, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про визнання відсутнім права оренди є єдиною підставою для державної реєстрації припинення права оренди відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Будь-яке інше судове рішення (зокрема, про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку) не є такою підставою.

Оскільки відповідач не довів у встановленому законом порядку законності підстав користування належною позивачу земельною ділянкою, чим порушуються права на користування та розпорядження належним позивачу майном, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання відсутнім права оренди ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» на спірну земельну ділянку.

Твердження скаржника про те, що отримання позивачем орендної плати від ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» свідчить про те, що з її боку схвалено умови договору оренди землі відхиляються колегією суддів, оскільки доведено належними та допустимими доказами, що додаткова угоду від 24.09.2007 року до договору оренди землі № 373 від 21.08.2007 року ОСОБА_2 не підписувала, а подальше використання відповідачем спірної земельної ділянки, за відсутності вираженого волевиявлення орендодавця на згоду продовження оренди, здійснювалось за відсутності законних на те підстав.

Отже, оскільки доводи апеляційної скарги не впливають на правильність оскаржуваного судового рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» залишити без задоволення, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 08 травня 2025 року без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: С. Г. Копаничук

Л. О. Голота