Справа № 569/5718/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі головуючого судді Бучко Т.М.

секретар судового засідання Дем`янчук Н.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за неналежне виконання судового рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача у зв`язку з неналежним виконанням рішення суду три проценти річних у розмірі 10836,27 грн та інфляційні втрати у розмірі 162393,61 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Рівненського міського суду від 10 вересня 2003 року у справі № 1-457/2003 присуджено стягнути з ОСОБА_4 на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 30000 грн. На підставі рішення суду видано виконавчий лист, який передано на виконання до ДУ "Городоцький виправний центр № 131", а пізніше до відділу державної виконавчої служби. 05 березня 2024 року на рахунок відділу надійшли кошти в сумі 21487,79 грн, з яких 18287,79 грн перераховано стягувачу. Оскільки встановити, в який саме період було стягнуто з боржника ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 11712,21 грн через ДУ "Городоцький виправний центр № 131" не є можливим, просить стягнути інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми на решту суми заборгованості, а саме 18287,79 грн.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача Кузнецов В.В. просить відмовити у позові в повному обсязі. Заперечення проти позовних вимог мотивує тим, що за час перебування відповідача у ДУ "Городоцький виправний центр № 131" відповідачем сплачено 11712,21 грн, дата сплати відсутня. Відсутність певних відомостей у позивача для правильного розрахунку боргу не є підставою для правомочного нарахування відповідачу трьох відсотків річних та інфляційних витрат, починаючи з 04 червня 2004 року по дату звернення до суду з позовом. Окрім того, строк позовної давності за правовідносинами, які існували у 2004-2012 роках сплинув у 2015 році.

Ухвалою від 25 березня 2025 року позовну заяву суд залишив без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивач усунула.

Ухвалою від 01 квітня 2025 року позовну заяву суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснила, що невиконання відповідачем грошового зобов`язання тривало з червня 2004 року до березня 2024 року. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних позивач має з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його усунення 05 березня 2024 року. Починаючи з березня 2020 року строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, а з 24 лютого 2022 року - на строк дії воєнного стану а тому позов подано в межах строку позовної давності. Позивач не здійснювала нарахування на суму боргу у розмірі 11712,21 грн, докази та дати сплати якої у неї відсутні.

Представник відповідача позов не визнав, оскільки позивач пропустила строк звернення до суду ще у 2015 році.

Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків.

Суд встановив, що Рівненський міський суд 10 вересня 2003 року у кримінальній справі № 1-457/2003 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнав його винним у злочині, передбаченому ч.1 ст.115 КК України, і присудив стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 30000 грн. Вирок набрав законної сили 30 квітня 2004 року. Виконавчий лист видано 04 червня 2004 року.

За інформацією Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 30557382 з примусового виконання виконавчого листа № 1-457 від 04 червня 2004 року Рівненського міського суду про стягнення боргу з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у сумі 30000 грн. 10 січня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, виконавчий документ передано на виконання за місцем роботи боржника ПАТ "Інститут транспорту нафти", інформація щодо утримання із заробітної плати відсутня. 01 грудня 2023 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. 22 лютого 2024 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. 05 березня 2024 року на рахунок відділу надійшли кошти в сумі 21487,79 грн. На підставі розпорядження держвного виконавця від 27 березня 2024 року кошти в розмірі 18287,79 грн перераховано стягувачу. Згідно відмітки на виконавчому листі Державної установи "Городоцький виправний центр № 131" боржником сплачено 11712,21 грн, дата сплати відсутня.

За розрахунком позивача, інфляційні втрати на суму 18287,19 грн за період з 05 червня 2004 року (наступний день з дня видачі виконавчого листа) до 04 березня 2024 року (день, що передує дню перерахування коштів на рахунок відділу державної виконавчої служби) становлять 162392,61 грн, три проценти річних від простроченої суми - 10836,27 грн.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом ст.524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштіав унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.

Вироком Рівненського міськкого суду від 10 вересня 2003 року, який набрав законної сили 30 квітня 2004 року, відповідача зобов`язано виплатити на користь позивача (потерпілої) моральну шкоду в розмірі 30000 грн.

Частину боргу в сумі 11712,21 грн з відповідача стягнуто під час перебування останнього в ДУ "Городоцький виправний центр № 131" і позивач вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат на вказану суму до відповідача не пред`явила.

Кошти в сумі 18287,79 грн перераховані відповідачем на рахунок відділу державної виконавчої служби 05 березня 2024 року і вказану обставину відповідач не заперечує.

З огляду на те, що відповідач з 05 червня 2004 року до 04 березня 2024 року не виконував обов`язку зі сплати позивачу коштів у сумі 18287,79 грн, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст.625 ЦК України.

Позивач нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат на суму 18287,79 грн здійснила за період з 05 червня 2004 року до 04 березня 2024 року.

Відповідач заявив про застосування позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За положеннями ч.1, 5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває донині.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024 року, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

У постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим у разі, якщо позовна давність за такими вимогами не спливла станом на 02 квітня 2020 року.

Оскільки 21 березня 2025 року (на момент пред`явлення ОСОБА_3 позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат) в Україні діяв правовий режим воєнного стану, то до вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року до 04 березня 2024 року позовна давність не спливла.

Інфляційні втрати на суму 18287,79 грн за період з 02 квітня 2017 року до 04 березня 2024 року становлять 17061,23 грн, три проценти річних - 3799,59 грн.

Три проценти річних та інфляційні втрати, нараховані на прострочену суму за період з 05 червня 2004 року до 01 квітня 2017 року, заявлені позивачем до стягнення поза межами строку позовної давності, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних у розмірі 145331,38 грн та інфляційних втрат у розмірі 7036,68 грн задоволенню не підлягають у зв`язку зі спливом позовної давності.

Доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності з 2015 року безпідставні, оскільки невиконання відповідачем грошового зобов`язання в сумі 18287,79 грн тривало до 04 березня 2024 року.

За встановлених обставин з відповідача підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3799,59 грн та інфляційні втрати у розмірі 17061,23 грн, а отже, позов належить задовольнити частково.

За правилами ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені нею документально підтверджені витрати на оплату судового збору в сумі 207,87 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 12, 89, 141, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за неналежне виконання судового рішення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3799 (три тисячі сімсот дев`яносто дев`ять) грн 59 коп та інфляційні втрати у розмірі 17061 (сімнадцять тисяч шістдесят одна) грн 23 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 207 (двісті сім) грн 87 коп у відшкодування витрат на оплату судового збору.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

позивач - ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя