ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9312/25 Справа № 211/7372/24 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/7372/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Виконавчий комітет Довгинцівської районної у місті ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Романенко Олена Сергіївна, на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 липня 2025 року, яке ухвалено суддею Ткаченко С. В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 08 липня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради про визнання права власності за набувальною давністю на частину нерухомого майна.

В обґрунтування позову зазначила, що у період з 01.12.1989 по 22.05.2000 позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , з яким продовжувала спільне проживання та ведення господарства і після розірвання шлюбу.

У період перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 приватизував квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_2 , позивачка звернулась із заявою до нотаріуса для прийняття спадщини, однак отримала відмову з посиланням на положення ЦК УРСР 1963 року. Оскільки вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири, змушена звернутися до суду з даним позовом.

Спадкоємців після смерті ОСОБА_2 немає, спадкова справа заведена за її заявою, вона протягом 24 років продовжує безперервно, відкрито та добросовісно користуватися часткою нерухомого майна, належною за життя ОСОБА_2 .

Посилаючись на ст. 344 ЦК України, просила суд: визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не оцінив докази та обставини по справі, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Зокрема, посилається на те, що вона тривалий час володіла спірним житловим приміщенням та несла тягар його утримання, а тому вважає, що наявні підстави для визнання за нею права власності на це майно за набувальною давністю.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Романенко О.С. надала заяву про розгляд справи за її відсутності, інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що, на підставі свідоцтва № Д 3380 про право власності на житло від 11 листопада 1994 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної сумісної власності належить квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 22 травня 2000 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Після його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак 03 червня 2024 року отримала постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Соболєвою Л.А., оскільки заявниця не входить до кола спадкоємців за законом за ЦК УРСР 1963 року, а ЦК України застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання за позивачкою права власності на частку у квартирі за набувальною давністю, оскільки відсутні такі умови для набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісність та безтитульність володіння, а самі по собі тривалість, відкритість і безперервність користування спірним майном, не є достатніми підставами для набуття права власності за набувальною давністю.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнішнього володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

До вищевказаних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (див. постанови Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, від 15 червня 2020 року у справі № 323/2677/17, 10 лютого 2022 року, у справі № 622/284/20, від 05 червня 2023 року у справі № 368/1297/20, від 25 квітня 2023 року у справі № 465/3716/18).

Таким чином, позивачка повинна довести: законність об`єкта володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Відповідно до ст.12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 11 листопада 1994 року, є власницею 1/2 частини у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та постійно проживає у цій квартирі, несе тягар утримання цього майна.

Інший співвласник цього майна ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та з цього часу позивачка відкрито володіє належною йому часткою цієї квартири.

Відтак, колегія суддів вважає, що позивачка добросовісно та відкрито володіє протягом більше 24 років 1/2 часткою вказаної квартири.

При цьому, суд враховує, що спірне майно на час розгляду справи та з часу заволодіння ним позивачкою ніким не успадковане, а рішення про передачу цієї нерухомої речі у комунальну власність в установленому законом порядку не приймалось.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а тому колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Романенко Олена Сергіївна, - задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 липня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради про визнання права власності за набувальною давністю на частину нерухомого майна задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: