КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 369/16040/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11285/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року, постановлену під головуванням судді Козак І.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рубльова Катерина Олександрівна, державний реєстратор Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Трітиніченко Юлія Василівна про визнання договорів недійсними, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рубльова К.О., державний реєстратор Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Трітиніченко Ю.В. про визнання договорів недійсними (т. 1 а.с. 1-5).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рубльова К.О., державний реєстратор Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Трітиніченко Ю.В. про визнання договорів недійсними - задоволено. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рубльова К.О., державний реєстратор Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Трітиніченко Ю.В. про визнання договорів недійсними - залишено без розгляду. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 14 400,00 грн. (т. 1 а.с. 177-179).

Не погодившись з ухвалою суду, 02 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила оскаржувану ухвалу скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в розмірі 14 400 грн., та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в стягнення витрат на правничу допомогу; стягнути з ОСОБА_2 на підставі п. 9 ст. 141 ЦПК України 1937,92 грн. судового збору, сплаченого за подання позову у цій справі; покласти на ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги (т. 1 а.с. 186-190).

На обґрунтування скарги зазначала, що суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано стягнув з позивача на користь відповідача-1 суму в розмірі 14 400 грн. витрат на правову допомогу, пов`язану зі підготовкою адвокатом Овдійчук І.О. відзиву по справі. Судом неправильно вирішено питання про розподіл судових витрат без врахування норм законодавства та заперечень позивача.

Обсяг складеного адвокатом відповідача-1 відзиву на позов без врахування шапки та додатків займає три сторінки неінформативного тексту. Сам відзив, крім опису подій щодо зворотного дарування майна в жовтні 2024 року (тобто, вже після подання позову) та посилань на те, що «зважаючи на наведене, мета позову у цій справі вже досягнута», не містить жодних нормативно обґрунтованих заперечень.Зокрема, у відзиві не викладені доводи щодо законності укладених відповідачами договорів дарування від 30.01.2023 року, а також ніяк не заперечується те, що ці договори були укладені з іншою метою, ніж ускладнити для позивача стягнення аліментів з відповідача. Відповідач лише вказує, що рішення у справах про стягнення аліментів судами ще не ухвалені. ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову, проте його відзив не містить заперечень щодо наведених позивачем обставин та підстав позову, із посиланням на відповідні докази та норми права, як це передбачено п. 5 ч. 3 ст. 178 ЦПК України.У відзиві взагалі не наведено жодної норми права, на яку адвокат відповідача-1 посилається, заперечуючи проти позовних вимог. На норми права адвокат Овдійчук І.О. посилається лише при визначені попереднього розрахунку суми судових витрат, які відповідач-1 поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи.Сумнівно, що на складання такого документу адвокат витратив 4 години і що справедлива ринкова вартість робіт адвоката по складанню такого процесуального документу, враховуючи його зміст та складність даної справи, становить 14 400,00 грн. Суд першої інстанції мав надати відповідну оцінку вказаним вище обставинам.

При цьому, відповіач-1 є діючим суддею Окружного адміністративного суду м. Києва, має вищу юридичну освіту, значний стаж роботи та, насправді, взагалі непотребує допомоги адвоката в даній справі з огляду на її нескладний характер та самостійне усунення відповідачем тих обставин, які стали підставою для звернення з позовом до нього.

Крім того, зі змісту відзиву відповідача-1 вбачається, що останній заперечує проти позову з тих підстав, що нерухоме майно, договори дарування якого визнаються у цій справі, на сьогоднішній день знову перебуває у його власності за договорами зворотного дарування від 05.10.2024 року, укладеними після звернення позивача зданим позовом. Отже, позивач відкликав свій позов лише тому, що відповідач-1 самостійно усунув ті порушення, в зв`язку з якими даний позов був поданий.

Вказувала, що в п. 9 ст. 141 ЦПК України вказано, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Відтак, вважала, що оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, саме на відповідача мають бути покладені всі судові витрати.

Позивач до судового засідання 23.04.2025 року подала в суд заяву про розподіл судових витрат, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 суму в розмірі 1937, 92 грн. сплаченого судового збору за подання позову. Проте, така заява судом не розглянута.

Що стосується підготовки відзиву на позов у справі № 369/16040/24, то така послуга надана адвокатом Овдійчук І.О. неякісно та несвоєчасно, адже зазначений відзив поданий через систему ЕСІТС 29.03.2025 року, тобто з суттєвим пропуском строку, встановленого ухвалою суду від 13.02.2025 року про відкриття провадження у справі.

При цьому, у відповідача-1 та його дружини відповідача-2 зареєстровані електронні кабінети і ухвала суду про відкриття провадження була отримана ними ще 25.02.2025 року. Ця ж ухвала була забезпечена для загального доступу в ЄДРСР 26.02.2025 року. Відтак, строк на подання відзиву на позов сплив 12.03.2025 року.

Більш того, сам позов був надісланий позивачем на адресу відповідача-1 поштою ще в вересні 2024 року, докази чого були додані до позовної заяви, а в електронних матеріалах справи наявна заява адвоката Овдійчук І.О. від 03.03.2024 року про вступ у справу та надання їй доступу до електронних матеріалів.Отже, відповідач-1 та його представник мали можливість вчинити процесуальні дії в установлений для цього строк - до 12.03.2025 року.

Про те, що процесуальний строк для подання відзиву пропущений адвокат ОвдійчукІ.О. вказує у своєму відзиві, заявляючи клопотання суду про його поновлення, проте не вказуючи поважних причин пропуску цього строку та не надаючи жодних доказів на підтвердження таких причин.

Судом питання про прийняття поданого з пропуском строку відзиву не вирішено, оскільки в зв`язку з залишенням позову без розгляду жодне судове засідання у даній справі не проведено.

В силу закону, відповідач-1 втратив право на вчинення такої дії, як подання відзиву, а отже подання до суду такого документу не є доказом надання професійної правничої допомоги, пов`язаної з реалізацією процесуальних прав відповідача.

До судового засідання ОСОБА_1 подала через електронний кабінет, а також надіслала на електрону адресу суду свої заперечення на заяву про стягнення про стягнення з позивача судових витрат та клопотання про розподіл судових витрат, в яких просила суд відмовити в задоволенні заяви адвоката відповідача Овдійчук І.О. про стягнення з позивача судових витрат у справі № 369/16040/24 або зменшити розмір витрат, що підлягають стягненню з позивача до «0»з урахуванням доводів, викладених в заяві. Також, з посиланням на норми ЦПК України позивач просила стягнути з відповідача-1понесені нею витрати. Однак, вказана заява та викладені в ній доводи судом не розглянуті взагалі, що порушило принцип змагальності сторін та призвело до винесення незаконної і несправедливої ухвали суду.

Відтак, суд стягнув з позивача кошти в розмірі 14 400 грн. за ненадані правничі послуги по справі, яка навіть нерозглядаласьсудом, адже до початку першого підготовчого засідання позивач відкликав свій позов.

Суд не надав оцінку тій обставині, що в межах встановлених законом та судом процесуальних строків відповідач-1 не вчинив жоднихпроцесуальних дій, а отже втратив право на вчинення таких дій в подальшому.

Суд не надав оцінку тій обставині, що спір виник внаслідок протиправних дій відповідача-1, а позовна заява була відкликана лише через те, що відповідач-1 самостійно усунув ті обставини, які порушували права позивача.

При цьому, позивач намагається стягнути грошові кошти з позивача, незважаючи на те, що у нього самого існує значна заборгованість перед позивачем по аліментах на дитину, які він не сплачує. Власне, через таку заборгованість і виник даний спір.

Даний позов поданий ОСОБА_1 на захист прав дитини та на захист її власних прав, адже вона самостійно несе всі витрати по утриманню та вихованню їх спільної з відповідачем-1 дитини. Відтак, вимоги відповідача-1 стягнути з ОСОБА_1 , нібито, понесенні ним судові витрати - є нічим іншим, як зловживанням правом та помстою за подання даного позову.

Відтак, оскільки спір виник внаслідок неправомірний дій відповідача-1, які після звернення позивача до суду з даним позовом були ним же і усунуті, саме на відповідача-1, а не на позивача, мають бути покладені всі судові витрати (т.1 а.с. 186-190).

30 червня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Овдійчук І.О., в якому остання просила залишити апеляційну скаргу без задоволення (т. 2 а.с. 43-53).

07 липня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якій остання підтримувала апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 8-14).

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 підтримала скаргу і просила її задовольнити.

Інші особи до суду не прибули, причини неявки не повідомили про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представник ОСОБА_2 - адвокат Овдійчук І.О., державний реєстратор Трітиніченко Ю.В. про розгляд справи судом 25 вересня 2025 року були сповіщені, кожен окремо, повідомленнями до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення про що у справі є докази. Повідомлення приватного нотаріуса Київського МНО Рубльової К.О. повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним в апеляційній скарзі адресою, заяви про зміну адреси місця знаходження від вказаної особи до суду не надходили (т. 2 а.с. 35-42).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рубльова К.О., державний реєстратор Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Трітиніченко Ю.В. про визнання договорів недійсними (т. 1 а.с. 1-5).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2025 року відкрито провадження в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рубльова К.О., державний реєстратор Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Трітиніченко Ю.В. про визнання договорів недійсними. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено 23.04.2025 року о 09:15 год. в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області (т. 1 а.с. 68-69).

01.04.2025 року від позивача ОСОБА_1 на адресу суду надійшло клопотання про залишення позову без розгляду, в якому остання просила здійснити розподіл судових витрат та стягнути з ОСОБА_2 1937,92 грн. судового збору, сплаченого за подання позову (т. 1 а.с. 120-123).

На обґрунтування заяви зазначала, що у відзиві на позовну заяву відповідач-1 заперечував проти позову з тих підстав, що нерухоме майно, договори дарування якого визнаються у цій справі недійсними з метою повернення майна у власність відповідача-1, на сьогоднішній день знову перебуває у власності останнього. При цьому, ніяких пояснень щодо правомірності укладання ним договорів дарування в 12023 році відповідач-1 не наводить. До відзиву відповідач-1 надав копії зворотніх договорів дарування будинку та земельної ділянки від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 від 05.10.2024 року, які у позивача були відсутні.

При цьому, позивач звертала увагу, що договори зворотного дарування були укладені відповідачами в жовтні 2024 року, тобто після звернення ОСОБА_1 з вказаним позовом.

Відтак, вважала, що повторне дарування свідчить про те, що дійсними намірами відповідачів при укладенні договорів дарування в січні 2023 року було уникнення виконання зобов`язання перед позивачем по сплаті аліментів на дитину. Ніякої іншої мети в таких діях відповідачів не має і протилежного вони не доводять. Отже, даний спір виник із протиправних дій відповідачів (т. 1 а.с. 120-123).

22 квітня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Овдійчук І.О. надійшла заяву, в якій остання проти залишення позову без розгляду не заперечувала та просила стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 21 600,00 грн.(т. 1 а.с. 126-131).

23.04.2025 року ОСОБА_1 надала до суду заяву, в якій заперечувала проти стягнення витрат на правову допомогу, оскільки відповідач пропустив строк на подання відзиву та не брав участь у судовому засіданні, призначеному на 23.04.2025 року (т. 1 а.с. 154-157, 162-167).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про залишення без розгляду позову - задоволено. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рубльова К.О., державний реєстратор Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Трітиніченко Ю.В. про визнання договорів недійсними - залишено без розгляду. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 14 400,00 грн. (т. 1 а.с. 177-179).

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 14 400,00 грн. суд першої інстанції виходив з того, що представництво інтересів ОСОБА_2 здійснювало адвокатське об`єднання «Адвокатська фірма «Єфімов та партнери» на підставі договору про надання професійної правничої допомоги № 81/2021 від 16.09.2021 року та додаткової угоди № 1 від 25.12.2023 року до договору про надання професійної правничої допомоги № 81/2021 від 16.09.2021 року. Відповідно до акту приймання наданих послуг до договору про надання професійної правничої допомоги № 81/2021 від 16.09.2021 року витрати на правову допомогу склали суму в розмірі 21600,00 грн, з яких 12 000,00 грн за підготовку відзиву по справі 369/16040/24, 6000,00 грн за участь в судовому засідання 23.04.2025 року та 3 600,00 податку на додану вартість. Враховуючи, що представник відповідача не брав участь в судовому засіданні 23.04.2025 року, клопотання слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 14 400,00 грн, з яких 12 000,00 грн за підготовку відзиву по справі 369/16040/24 та 2 400,00 податку на додану вартість (т. 1 а.с. 177-179).

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

За змістом ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно з ч. 6 ст. 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Частиною 9 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини 1, 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Тобто, відповідач має право стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу, якщо позов залишено без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Чинне законодавство не містить визначення поняття «необґрунтовані дії позивача».

Тому для розуміння вказаного поняття слід виходити з дозволених меж реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового процесу.

Так, згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 січня 2019 року у справі № 619/1146/17-ц (провадження № 61-44038св18) зроблено висновок, що саме по собі звернення з позовом до суду чи неявка сторони у судове засідання не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц, від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з вимогами про компенсацію витрат на правничу допомогу у зв`язку з поданням позивачем заяви про залишення позову без розгляду, представник ОСОБА_2 - адвокат адвоката Овдійчук І.О.не зазначала, в чому полягали неправомірні дії позивачки.

Разом з тим, всупереч вищенаведеним нормам процесуального законодавства та правовим висновкам Верховного Суду, суд першої інстанції стягнувши з позивачки на користь відповідача-1 витрати на правничу допомогу не встановив та не зазначив в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, які саме необґрунтовані дії позивача були нею здійснені та в чому вони виражені, зокрема: чи діяла позивач недобросовісно та пред`явила необґрунтований позов; чи систематично протидіяли правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивачів умисні та який ступінь їх вини й чим це підтверджується.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, позивач не підтримала своїх вимог унаслідок того, що відповідач-1 надав копії зворотніх договорів дарування будинку та земельної ділянки від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 від 05.10.2024 року. Договори зворотного дарування були укладені відповідачами в жовтні 2024 року, тобто після звернення ОСОБА_1 з вказаним позовом.

Тобто, позивач не підтримала своїх вимог внаслідок укладання відповідачами Договорів дарування від 05 жовтня 2024 року за якими ОСОБА_2 набув право власності на майно, що в свою чергу, не може бути визнане зловживанням процесуальними правами з боку позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що звернення позивача до суду за захистом, на його думку, свого порушеного права, а також дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, дії сторони, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати.

Наведені в даній справі обставини і докази дають підстави для висновку, що позивач мав право для звернення до суду із зазначеним позовом за захистом прав, які вважав порушеними.

За таких обставин, слід відмовити у стягненні з позивачки на користь відповідача-1 витрат на правничу допомогу.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачка просила в заяві про залишення позову без розгляду стягнути з ОСОБА_2 1937,92 грн. судового збору, сплаченого за подання позову та зазначала, що даний спір виник із протиправних дій відповідача, посилаючись на ч. 9 ст. 141 ЦПК України (т. 1 а.с. 120-123).

Так, відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Однак, судом не встановлено зловживання відповідачем та його представником процесуальними правами, які б давали підставити застосувати до відповідача положення ч. 9 ст. 141 ЦПК України.

Посилання на те, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача колегія суддів відхиляє, оскільки оцінка правомірності чи неправомірності дій відповідача може надаватись лише під час вирішення питання по суті спору. Разом з тим, в даній справі спір по суті не розглядався.

Відтак, відсутні підстави для застосування ч. 9 ст. 141 ЦПК України та стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 1937,92 грн. судового збору, сплаченого за подання позову.

Також, позивач в апеляційній скарзі просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції.

Проте, частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Однак, апеляційним судом спір по суті не розглядався та не вирішувалося питання щодо суті позовних вимог, відтак, немає підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Виходячи з вищевикладеного, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню в частині стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в розмірі 14 400,00 грн.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року - скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в розмірі 14 400,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 26 вересня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов