КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 363/3496/25 Головуючий у суді першої інстанції - Рудюк О.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Рудюка О.Д., у місті Вишгород, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, у якій просила суд видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_3 на строк шість місяців із заборонами щодо: перебування в місці її проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 ; наближення на сто метрів до місця її проживання (перебування) за вищевказаною адресою; наближення на сто метрів до місця її роботи за адресою: АДРЕСА_2 ; особисто і через третіх осіб розшукувати її, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_3 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; ведення листування, телефонних переговорів або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Заяву про видачу обмежувального припису обґрунтовує тим, що вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , та здійснюють на даний час оформлення розірвання шлюбу через органи РАЦС.

Протягом останнього часу, ОСОБА_3 здійснює стосовно неї психологічний тиск, почав погрожувати їй фізичною розправою, виражався нецензурною лайкою, поводився агресивно, що підтверджується перепискою та голосовими повідомленнями. Крім того, останній завдає їй і фізичної шкоди.

Сторона заявника вказує, що ОСОБА_1 є особою, яка зазнала домашнього насильства. 10 червня 2025 року вона звернулася до Вишгородського РУП ГУНП в Київської області із заявою про внесення відомостей до ЄРДР через погрози вбивства ОСОБА_3 , на даний час заява перебуває в опрацюванні правоохоронного органу.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 червня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 доведено наявність обставин, які відповідно до положень Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» дають підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису, тому твердження суду першої інстанції про те, що заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення будь-якого виду насильства щодо неї ОСОБА_3 , а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо останнього обмежувального припису є безпідставними.

Матеріалами справи підтверджено, що заявниця вимушена була покинути своє місце постійного проживання, оскільки відчувала реальну загрозу своєму життю та життю своїх дітей.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції на розгляд справи не з`явилися.

При цьому, від представника ОСОБА_1 - адвоката Баладиги С.П. на адресу апеляційного суду 23 вересня 2025 року надійшла заява, в якій він просив провести апеляційний розгляд справи за відсутності апелянта та його представника.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі, про що в книзі реєстрації актів укладення шлюбу від 16 серпня 1997 року зроблено запис № 337 (а.с. 16-17) та здійснюють на даний час оформлення розірвання шлюбу через органи РАЦС.

10 червня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Вишгородського РУП ГУНП в Київської області із заявою про внесення відомостей до ЄРДР через погрози вбивства ОСОБА_3 (а.с. 18).

Відповідно до талону-повідомлення єдиного обліку № 15161 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення іншу подію на даний час заява перебуває в опрацюванні правоохоронного органу (а.с. 19).

Розглядаючи подану ОСОБА_1 заяву про видачу обмежувального припису та, залишаючи її без задоволення, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що в обґрунтування вказаних у заяві про видачу обмежувального припису обставин заявником надано копію заяви ОСОБА_1 до Вишгородського РУП ГУНП в Київської області від 10 червня 2025 року, копію талону-повідомлення з єдиного обліку № 15161 від 10 червня 2025 року, копію листування сторін з соцмереж (без дати та ідентифікації особистостей), копію фото побиття ОСОБА_1 без дати, диск з аудіо записами, однак суд прийшов до висновку, що вказані докази не вказують на вчинення ОСОБА_3 психологічного, фізичного чи економічного насильства стосовно заявника у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення будь-якого насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Також суд зазначає, що заявницею не надано жодного документального підтвердження факту вчинення домашнього насильства (фізичного, психологічного, економічного чи сексуального) щодо неї з боку ОСОБА_3 . В матеріалах справи відсутні будь-які висновки лікарів, акти огляду, психологічні оцінки стану її, які б підтверджували факти жорстокого поводження з нею.

Крім того заявницею не надано до суду та не зазначено про постановлення рішення судів або постанов поліції, які визнають ОСОБА_3 кривдником згідно із Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Не доведеним суд визнав і те, що ОСОБА_3 вчиняються дії, які б свідчили про вірогідність продовження чи повторного вчинення психологічного, фізичного чи економічного насильства.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 на підставу своїх порушених прав послалася на те, що її чоловік ОСОБА_3 вчиняє стосовно неї домашнє насильство.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до пунктів 3, 4, 14, 15 та 17 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Згідно з частиною першою статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вказаних вище правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61 19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20), від 28 червня 2022 року у справі № 466/180/22 (провадження № 61-4104св22), від 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23 (провадження № 61-6759св23), від 27 червня 2024 року у справі № 509/7151/23 (провадження № 61-4448св24).

У постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) Верховний Суд зробив висновок, що "враховуючи положення Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях".

У постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) Верховний Суд зазначив, що "при вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи".

У постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 753/23624/18 (провадження № 61-9012св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 (провадження № 61-15016св19), на які, як на підставу касаційного оскарження, посилається заявниця в касаційній скарзі, Верховний Суд вказав, що "суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві".

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що "принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс".

Колегія суддів, перевіряючи доводи, викладені в апеляційній скарзі представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , враховує вище викладені норми матеріального права, обставини справи, встановлені судом, та докази, які подавалися до суду першої інстанції.

На підтвердження заявлених вимог ОСОБА_1 надала скрін-шоти повідомлень з телефону, роздруківки з телефонного месенджера, що містять погрози, принизливі та нецензурні вислови на її адресу, та які за її доводами були направлені їй саме її чоловіком ОСОБА_3 .

Суд апеляційної інстанції, оцінюючи надані позивачкою скрін-шоти як докази в розумінні ст. 76-79 ЦПК України приходить до висновку, що вони є неналежними доказами, оскільки заявником не надано та в матеріалах даної цивільної справи відсутні відомості про те, що особа з ім`ям «горизонт» користується номером мобільного телефону, яким користується ОСОБА_3 , що об`єктивно виключає можливість перевірити належність вказаного листування.

Разом з тим, копії фото побиття ОСОБА_1 не можуть вважатися належними та допустимими доказами факту побиття її ОСОБА_3 , оскільки самі по собі не містять об`єктивної інформації, яка б підтверджувала вчинення насильницьких дій останнім. Із аудіозапису, що міститься у матеріалах справи неможливо встановити факт вчинення насильницьких дій ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 851-IV електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 «Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах».

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суд першої інстанції про те, що сам по собі факту звернення ОСОБА_1 до Вишгородського РУП ГУНП в Київської області із заявою про внесення відомостей до ЄРДР через погрози вбивства ОСОБА_3 не є належним доказом, оскільки право громадянина на звернення до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень є її Конституційним правом. Разом із тим відповідного процесуального рішення даних органів щодо доведеності вказаних неправомірних дій ОСОБА_3 заявником суду не було подано.

Доводи апеляційної скарги представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про те, що заявницею було доведено наявність обставин, які відповідно до положень Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» дають підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису колегія суддів оцінює критично, оскільки беззаперечних доказів на підтвердження систематичного вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявниця та її представник суду не надали, а тому підстав вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявниці у зв`язку із відмовою суду у видачі обмежувального припису немає.

Колегія суддів звертає увагу, що в постановах Верховного Суду у справах у справах № 640/23804/18, № 756/11732/18, № 755/5273/19, № 336/5627/19, № 635/4854/19-ц, № 761/49109/19 встановлено, що сам факт звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Суд першої інстанції, перевіряючи вказані доводи заявника дав їм належну оцінку, зазначивши, що ні заявником, ні її представником не надано жодного документального підтвердження факту вчинення домашнього насильства (фізичного, психологічного, економічного чи сексуального) щодо неї з боку ОСОБА_3 . В матеріалах справи відсутні будь-які висновки лікарів, акти огляду, психологічні оцінки стану її, які б підтверджували факти жорстокого поводження з нею.

Разом з тим, колегія суддів не приймає надані заявником докази, що містяться у заяві про розгляд справи без участі та долучення доказів від 23 вересня 2025 року, оскільки такі докази були подані вже після ухвалення рішення у даній справі.

Відповідно до ч. 2-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Доводи апеляційної скарги в частині незгоди заявника з проведеною судом першої інстанції оцінкою доказів зводяться до необхідності їх переоцінки та встановлення обставин.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що заявник не довела в суді вчинення відносно неї домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення, оскільки такі доводи спростовані зібраними у справі доказами, які досліджені належним чином, а результат указаної процесуальної дії викладено у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Отже, розглядаючи подану ОСОБА_1 заяву про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 червня 2025 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Текст постанови складено 25 вересня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв