Справа № 161/8928/25 Головуючий у 1 інстанції: Шестернін В. Д.
Провадження № 22-ц/802/976/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2025 року

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Він Фінанс» звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 11 лютого 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» (далі ТОВ «ФК «Дінеро») (кредитодавець) та відповідачем ОСОБА_1 (позичальник) укладений договір кредитної лінії № AG1199244, згідно з умовами якого кредитодавець перерахував на рахунок позичальника грошові кошти (кредит) у розмірі 7 700 грн, однак позичальник умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 16 798 грн, з яких: 7 700 грн - тіло кредиту, 1 398 грн - проценти за користування кредитом, 3 850 грн - штрафи, 3 850 грн - комісія.

Позивач зазначав, що право вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу № 01072019 від 01 липня 2019 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яке в подальшому змінило своє найменування на ТОВ «Він Фінанс».

За розрахунком позивача, заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 17 квітня 2025 року становить 24 877 грн 73 коп., з яких: 16 798 грн - сума заборгованості, 6 569 грн 29 коп. - сума інфляційних втрат, 1 510 грн 44 коп. - сума 3% річних.

Ураховуючи наведене, ТОВ «Він Фінанс» просило суд поновити йому строк позовної давності, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором кредитної лінії № AG1199244 від 11 лютого 2019 року у розмірі 24 877 грн 73 коп. та понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору і витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «Він Фінанс» відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ТОВ «Він Фінанс», покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові у цій справі. Суд не звернув уваги на те, що між ТОВ «ФК «Дінеро» та ОСОБА_1 укладений договір кредитної лінії №AG1199244 від 11 лютого 2019 року в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», умовами якого було встановлено суму кредиту, відсоткову ставку, ліміт кредитної лінії, дату повного погашення та ін. Законодавством України передбачено, що оформлення кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в паперовій формі власноручним підписом. ТОВ «ФК «Дінеро» направило відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, (зазначений у довідці про ідентифікацію) при введенні якого відповідач підтвердив прийняття умов договору, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті. Отже, ці та інші дані щодо кредитного договору зазначено у довідці про ідентифікацію особи позичальника, яка передана разом з іншими документами до ТОВ «Він Фінанс» на підставі договору про відступлення прав вимоги. У цій довідці зазначені особисті дані відповідача, його фінансовий номер телефону, а також одноразовий ідентифікатор, який був відправлений на фінансовий номер телефону відповідача із зазначенням дати та суми банківських переказів, дата і час заявки на кредит, дата і час банківського переказу, отп пароль. Первісний кредитор виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти, в свою чергу позичальник, не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість. Вважає, що суд не дослідив належним чином додані до позовної заяви докази, а тому дійшов помилкового висновку про відмову в позові.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подав.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою ухвалення постанови у цій справі є 26 вересня 2025 року - дата складення повного судового рішення.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 лютого 2019 року між ТОВ «ФК «Дінеро» (кредитодавець) та відповідачем ОСОБА_1 (позичальник) укладений договір кредитної лінії № AG1199244 з такими основними умовами кредитування:

- сума кредиту - 5 500 грн;

- відсоткова ставка - 0,65% в день;

- комісія за підготовку та направлення документів/повідомлень у зв`язку з простроченою заборгованістю 82 грн 50 коп. в день;

- дата повного погашення кредиту 13 березня 2019 року;

- штраф - 50% (а.с.38).

21 лютого 2019 року між ТОВ «ФК «Дінеро» (кредитодавець) та відповідачем ОСОБА_1 (позичальник) укладена додаткова угода №АМ8188268 до згаданого договору кредитної лінії з такими основними умовами кредитування:

- сума кредиту - 2 200 грн;

- відсоткова ставка - 0,74% в день;

- комісія за підготовку та направлення документів/повідомлень у зв`язку з простроченою заборгованістю - 33 грн в день;

- дата повного погашення кредиту 13 березня 2019 року;

- штраф - 50% (а.с.38 зворот).

Невід`ємною частиною кредитного договору є Загальні умови договору кредитної лінії (а.с.40, 41).

В пункті 3.10. Загальних умов договору кредитної лінії зазначено, що кредитодавець надає кожен кредит шляхом його переказу на рахунок позичальника. Сума вважається наданою в день здійснення банківського переказу кредитодавцем.

Судом також встановлено що 01 липня 2019 року між ТОВ «ФК «Дінеро» (клієнт) та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (фактор) укладений договір про відступлення прав вимоги № 01072019, згідно з умовами якого до фактора перейшло право вимоги за кредитним договором № AG1199244 від 11 лютого 2019 року до ОСОБА_1 (а.с.16-21).

25 липня 2024 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» змінило назву на ТОВ «Він Фінанс», що підтверджується наказом № 55-к від 25 липня та протоколом №1706 від 25 липня 2024 року (а.с.42, 43).

За розрахунком позивача, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 24 877 грн 73 коп., з яких: 16 798 грн - сума заборгованості, 6 569 грн 29 коп. - сума інфляційних втрат, 1 510 грн 44 коп. - сума 3% річних. В свою чергу, сума заборгованості у розмірі 16 798 грн складається з: 7 700 грн - тіло кредиту, 1 398 грн - проценти за користування кредитом, 3 850 грн - штрафи, 3 850 грн комісія. Розрахунок суми інфляційних втрат та 3% річних міститься лише у позовній заяві, окремого розрахунку позивач до позовної заяви не додав (а.с.2-8). Заборгованість у розмірі 16 798 грн підтверджується відповідним розрахунком (а.с.29 зворот).

ТОВ «Він Фінанс» звертаючись до суду з цим позовом у своїх вимогах зазначало, що відповідач умови кредитного договору не виконав, кредит не повернув, проценти за користування ним не сплатив, внаслідок чого у нього станом на 17 квітня 2025 року утворилася заборгованість у розмірі 24 877 грн 73 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь товариства.

За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

За приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним у письмовій формі.

З огляду на зазначені норми права Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.

За ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства чи за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Зазвичай електронні кредитні договори підписуються за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

На підтвердження укладення договору кредитної лінії № AG1199244 від 11 лютого 2019 року ОСОБА_1 з ТОВ «ФК «Дінеро» позивач надав електронний доказ в паперовій формі. Водночас як встановлено судом, надані позивачем докази укладення такого кредитного договору не містять підпису відповідача, у тому числі й одноразового ідентифікатора, а лише містять напис: «електронний підпис» в графі «позичальник» без ідентифікуючих даних, що позбавляє можливості перевірити факт ознайомлення відповідача саме з тим примірником документа, який був наданий суду (а.с.38-41). Однак, зважаючи на презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), яка відповідачем не спростована, суд дійшов висновку, що спірний кредитний договір був укладений та є дійсним.

У постанові Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 був сформульований правовий висновок, відповідно до якого учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ у таких формах: оригінал; електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом.

Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (який діяв на час укладення спірного кредитного договору, далі - Закон) як спеціальний закон визначав загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Відповідно до п. 16.1. ст. 16 Закону до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу.

Відповідно до п. 17.1. ст. 17 Закону форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Згідно з пунктами 19.1., 19.2. ст. 19 Закону порядок і строки зберігання, а також процедура знищення електронних документів, що застосовуються при проведенні переказу, встановлюються Національним банком України. Строки зберігання цих документів мають бути не меншими, ніж строки, встановлені для паперових документів аналогічного призначення. Електронні документи зберігаються на носіях інформації у формі, що дозволяє перевірити цілісність, достовірність та авторство електронних документів на цих носіях.

Згідно з п. 22.1. ст. 22 Закону ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно з ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Згідно з ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України).

Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Оскільки факторинг визначено п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 (провадження № 14-222цс18).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції відмовляючи в позові ТОВ «Він Фінанс», обґрунтовано виходив з того, що надані позивачем докази не підтверджують виконання зобов`язання первісного кредитора щодо переказу грошових коштів на рахунок відповідача (надання йому кредиту), що свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та відповідно за похідними нарахуваннями (процентами, штрафами, комісією, 3% річних та інфляційними втратами). Довідка про ідентифікацію, яку позивач додав до позовної заяви та на яку також посилався у своїх доводах апеляційної скарги як доказ, що підтверджує дати та суми банківських переказів первісним кредитором відповідачу, не є у розумінні вищенаведених правових норм первинним документом, який підтверджує дійсність фінансової операції, а лише відображає загальні дані щодо відповідача та дати заявок на кредит і банківських переказів, однак не підтверджує здійснення таких переказів первісним кредитором.

Крім того, як правильно зазначав суд у своїх висновках, в документі під назвою «виписка з рахунку, станом на 15.07.2019» проведено калькуляцію нарахування відсотків по кожному дню та сформовано колонки із кінцевим результатом калькуляції у вигляді загального розміру заборгованості. Однак, зазначений документ не є випискою з рахунку відповідача у розумінні первинного документа, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта. Докази того, що відповідачу відкривався банківський рахунок у системі первісного кредитора, відсутні. З цього документа неможливо встановити факт здійснення переказу грошових коштів на рахунок відповідача, оскільки він фактично є розрахунком заборгованості, сформованим первісним кредитором.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у позові ТОВ «Він Фінанс» є законним та обґрунтованим.

Висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: