УХВАЛА

02 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 757/64192/19

провадження № 61-10134св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна,

особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_4 ,

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Копитко Віталій Васильович, на постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року у складі колегії суддів Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна, про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та скасування записів про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н. М., про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та скасування записів про державну реєстрацію.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 07 березня 2017 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 17 563 000,00 грн, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на день написання розписки становило 650 000,00 дол. США.

Факт отримання коштів підтверджується розпискою, відповідно до якої ОСОБА_2 зобов`язалася повернути позику у розмірі 650 000,00 дол. США у строк до 10 березня 2018 року, виплатити відсотки, розмір яких узгоджується сторонами, а повернення позики має бути підтверджено заявою (розпискою) позивача.

Зазначав, що, починаючи з 28 березня 2017 року, ОСОБА_2 не виходила на будь?який зв`язок із позивачем, не здійснила жодних дій щодо виконання домовленостей із повернення коштів, переховувалася від органів слідства і суду.

Позивач, вчинивши дії щодо розшуку боржника і її майна, довідався, що ОСОБА_2 28 березня 2017 року здійснила відчуження належного їй майна на користь ОСОБА_3 , а саме квартири АДРЕСА_1 , гаража (машиномісця) № НОМЕР_1 у підземному паркінгу, площею 14,8 кв. м, та гаража (машиномісця) № НОМЕР_2 у підземному паркінгу, площею 22,6 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_2 .

Позивач також зазначав, що у ОСОБА_2 була відсутня цивільна дієздатність на вчинення оспорюваних договорів купівлі-продажу, оскільки остання під час нотаріального посвідчення правочинів використала підроблений паспорт.

Фіктивність договорів купівлі-продажу, серед іншого, підтверджується й тим, що відповідно до квитанцій ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_2 грошові кошти на виконання цих договорів на рахунок у Акціонерному товаристві «Кристалбанк» (далі - АТ «Кристалбанк»), однак згідно з листом AT «Кристалбанк» від 21 вересня 2021 року ОСОБА_2 у період з 01 січня 2017 року до 21 вересня 2021 року не відкривала рахунки в AT «Кристалбанк» і такі розрахункові операції цей банк не проводив.

У заяві про збільшення позовних вимоги ОСОБА_1 зазначав, що у серпні 2017 року він звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Мар`їнський районний суд Донецької області заочним рішенням від 15 листопада 2017 року у справі № 237/3568/17 позов задовольнив, стягнув солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 основний борг за договором позики від 07 березня 2017 року в розмірі 17 563 000,00 грн та проценти за користування позикою у сумі 1 684 123,00 грн.

Проте Мар`їнський районний суд Донецької області ухвалою від 15 жовтня 2019 року у справі № 237/3568/17 заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задовольнив. Скасував згадане заочне рішення від 15 листопада 2017 року, а справу призначив до розгляду в загальному порядку.

Мар`їнський районний суд Донецької області рішенням від 07 серпня 2020 року у справі № 237/3568/17 стягнув із ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за розпискою від 07 березня 2017 року. Рішення перебуває на примусовому виконанні. Соснівський районний суд міста Черкаси ухвалою від 24 листопада 2020 року у справі № 712/11110/20 оголосив ОСОБА_2 у розшук за поданням виконавця.

Позивач також посилався на наявність кримінального провадження від 31 жовтня 2018 року № 0004920 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України, стосовно відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та інших осіб, зокрема, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які становлять злочинне угруповання.

Вважає, що дії відповідача ОСОБА_2 щодо відчуження нерухомості свідчать про її недобросовісність, такі дії були сплановані заздалегідь з метою умисного ухилення від виконання зобов`язань перед позивачем за договором позики та уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань у вигляді примусового звернення стягнення на майно боржника. На користь висновку про фіктивність цих угод вказує також відчуження нерухомого майна за неринковою ціною.

Враховуючи викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд:

визнати недійсними правочини, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як такі, що вчинені на шкоду кредитору, а саме:

- договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- договір купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_1 у підземному паркінгу, площею 14,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- договір купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_2 у підземному паркінгу, площею 22,6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- застосувати наслідки недійсності вказаних правочинів відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України);

скасувати рішення про реєстрацію права власності на вказані об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_3 , а саме:

- від 28 березня 2017 року № 34501090 щодо квартири АДРЕСА_4 , номер запису про право власності 19687471;

- від 28 березня 2017 року № 34501495 щодо гаража № НОМЕР_1 , машиномісця в підземному паркінгу, площею 14,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису про право власності 19687212;

- від 28 березня 2017 року № 34501638 щодо гаража № НОМЕР_2 , машиномісця у підземному паркінгу, площею 22,6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису про право власності 19687080;

припинити право власності на вказані об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_3 та стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача понесені судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Печерський районний суд міста Києва рішенням від 16 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що станом на час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу ОСОБА_2 не мала перед позивачем невиконаного та простроченого боргового зобов`язання, а тому доводи позову про те, що спірне нерухоме майно було відчужено з метою уникнення виконання зобов`язань за борговою розпискою від 07 березня 2017 року, є необґрунтованими.

Сторони оспорюваних правочинів погодили ціну відчужуваного нерухомого майна за їх домовленістю, що не суперечить положенням статті 632 ЦК України.

Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, як і заява до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення, не є судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Суд також виснував, що сторони договорів купівлі-продажу не мали сумніву в ідентичності особи контрагента та вчинили спірні правочини за взаємною згодою, їх добровільні дії були спрямовані на відчуження майна. ОСОБА_2 подала нотаріусу документи, необхідні для відчуження майна, зокрема й паспорт. Водночас на час складання розписки від 07 березня 2017 року неможливо ідентифікувати особу, яка її написала та отримала кошти.

Київський апеляційний суд постановою від 29 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений 28 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року за № 1660, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_1 у підземному паркінгу, площею 14,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , укладений 28 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року за № 1669, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_2 у підземному паркінгу, площею 22,6 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_5 , укладений 28 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року за № 1666, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що зобов`язальні правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли ще 05 березня 2016 року під час укладення письмового договору позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л. І. та зареєстрований у реєстрі за № 537.

Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Таким чином, оспорювані договори купівлі-продажу квартири та машиномісць вчинено з метою виведення із власності ОСОБА_2 майна, за рахунок якого можливо було б звернути стягнення під час виконання у майбутньому судового рішення про стягнення боргу за договором позики, у зв`язку з чим такі договори мають ознаки фраудаторних правочинів, є фіктивними, а тому підлягають визнанню недійсними.

Позовні вимоги про скасування рішень приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції залишив без задоволення із тих підстав, що відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за попереднім власником, яке існувало до укладення визнаного недійсним правочину.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за останнім.

Верховний Суд постановою від 18 грудня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Пашковський Д. В., залишив без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року - без змін.

Суд касаційної інстанції мотивував постанову тим, що висновки апеляційного суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи касаційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У серпні 2025 року особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 через представника ОСОБА_8 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якійпросить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року та постанову Верховного Суду від 18 грудня 2024 року, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року залишити в силі.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди апеляційної та касаційної інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 та у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17, від 19 серпня 2021 року у справі № 677/1893/18, від 18 січня 2023 року у справах № 205/2018/17 і № 322/867/21, від 29 травня 2023 року у справі № 757/53168/20, від 08 листопада 2023 року у справі № 940/495/22, від 05 червня 2024 року у справі № 757/11609/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази та прийняли рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 8 частини першої, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргуОСОБА_4 мотивувала тим, що оскаржуваними судовими рішеннями вирішено питання про її права та обов`язки, оскільки на час придбання спірного нерухомого майна ОСОБА_3 перебував із нею у зареєстрованому шлюбі.

Таким чином, відповідач придбав спірне майно за рахунок спільних коштів подружжя під час шлюбу, а отже, таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, а саме згоду ОСОБА_4 на укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

У разі, якщо майно належить кільком особам на праві спільної власності, суд повинен залучити співвідповідачами усіх співвласників нерухомого майна. Встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем або залучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову саме через неналежність відповідача, зокрема через те, що не всі сторони правочину є сторонами справи.

Отже, будучи дружиною відповідача ОСОБА_3 і одночасно учасником права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно, ОСОБА_4 підлягала обов`язковому залученню до участі у справі, оскільки вирішення цього спору має безумовний, істотний та безпосередній вплив на її права як співвласника майна.

Аргументи інших учасників справи

У серпні 2025 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_9 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить задовольнити цю скаргу та скасувати оскаржувані судові рішення.

У вересні 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_10 також подав відзив на касаційну скаргу, в якому з урахуванням доповнень просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

У вересні 2025 року ОСОБА_4 через представника ОСОБА_8 подала заперечення на відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, в якому просить відхилити цей відзив у зв`язку з його необґрунтованістю.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 11 серпня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Печерського районного суду міста Києва.

17 вересня 2025 року матеріали справи № 757/64192/19 надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

Згідно з наданою позивачем розпискою від 07 березня 2017 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 17 563 000,00 грн, що за офіційним курсом НБУ станом на момент видання розписки становить 650 000,00 дол. США, які зобов`язалася повернути у строк до 10 березня 2018 року та виплатити 20 % річних за погодженням сторін (том 1, а. с. 15).

28 березня 2017 року ОСОБА_2 здійснила відчуження належних їй об`єктів нерухомого майна на користь ОСОБА_3 , а саме:

- квартири АДРЕСА_3 згідно з договором купівлі?продажу від 28 березня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. за № 1660. Дружина покупця ОСОБА_4 надала нотаріально засвідчену згоду на підписання цього договору та на купівлю чоловіком зазначеної квартири (том 3, а. с. 58-79);

- гаража (машиномісця) № НОМЕР_1 у підземному паркінгу, площею 14,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з договором купівлі?продажу від 28 березня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. за № 1669. Дружина покупця ОСОБА_4 надала нотаріально засвідчену згоду на купівлю чоловіком зазначеного гаража (том 2, а. с. 215-273);

- гаража (машиномісця) № НОМЕР_2 у підземному паркінгу, площею 22,6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з договором купівлі?продажу від 28 березня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. за № 1666. Дружина покупця ОСОБА_4 надала нотаріально засвідчену згоду на купівлю чоловіком зазначеного гаража (том 3, а. с. 1-57).

31 жовтня 2018 року за заявою ОСОБА_1 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2018 року у справі № 757/34060/18-к внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004920 (том 1, а. с. 26, 108).

Слідчий Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції України у місті Києві Кищук І. В. постановою від 11 серпня 2020 року закрив кримінальне провадження від 31 жовтня 2018 року № 0004920 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України, на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (том 3, а. с. 118).

Мар`їнський районний суд Донецької області рішенням від 07 серпня 2020 року у справі № 237/3568/17 пред`явлений у 2017 році позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики задовольнив. Стягнув солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість, яка виникла на підставі договору позики від 07 березня 2017 року, а саме: суму позики у розмірі 17 563 000,00 грн; 20 % річних за період з 07 березня 2017 року до 10 березня 2018 року у сумі 3 551 094,00 грн; інфляційні втрати за період з 11 березня 2018 року до 11 березня 2020 року у розмірі 1 889 778,00 грн; три проценти річних за період із 11 березня 2018 року до 11 березня 2020 року у сумі 1 056 387,00 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат. Рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили 08 вересня 2020 року.

Соснівський районний суд міста Черкаси ухвалою від 24 листопада 2020 року у справі № 712/11110/20 оголосив боржника ОСОБА_2 у розшук.

У судовому засіданні 17 серпня 2021 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Пашковський Д. В. подав до суду першої інстанції нотаріально посвідчену заяву свого довірителя про те, що він не надає свою згоду на його допит як свідка.

Апеляційний суд також з`ясував, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 спочатку було укладено договір позики від 05 березня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазаревою Л. І. та зареєстрований у реєстрі за № 537.

Київський апеляційний суд постановою від 11 липня 2023 року у справі № 237/3566/17 скасував рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року та ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Л. І., про визнання заяви недійсною, визнання договорів діючими (не припиненими), скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та поновлення запису задовольнив частково. Визнав недійсною заяву від 07 березня 2017 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазаревою Л. І. та зареєстровану в реєстрі за № № 650, 651, згідно з якою був проведений повний розрахунок між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договором позики від 05 березня 2016 року. Скасував рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазаревої Л. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07 березня 2017 року, індексний номер 34174027. Визнав діючим (не припиненим) договір позики від 05 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазаревою Л. І. та зареєстрований у реєстрі за № 537. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Згідно з листами AT «Кристалбанк» від 21 вересня 2022 року та від 13 вересня 2023 року розрахункові операції за платіжними дорученнями АТ «Кристалбанк» від 28 березня 2017 року № 1 на суму 1 400 216,00 грн, від 28 березня 2017 року № 3 на суму 132 740,00 грн та від 28 березня 2017 року № 4 на суму 141 889,00 грн не проводилися. Рахунки на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) у АТ «Кристалбанк» у період з 01 січня 2017 року до 21 вересня 2021 року не відкривалися.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 підлягає закриттю з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

У частині четвертій статті 389 ЦПК України визначено, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. Після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на касаційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Тобто особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в касаційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для них правові наслідки.

Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на касаційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин справи та змісту судового рішення.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд під час визначення його цивільних прав і обов`язків.

Схожих за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15, а також Верховний Суд у постановах від 04 червня 2020 року у справі № 522/7758/14, від 20 травня 2024 року у справі № 0827/11217/2012 та від 18 березня 2025 року у справі № 161/20282/21.

Обґрунтовуючи своє право на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року, ОСОБА_4 як особа, яка не брала участі у справі, посилалася на те, що судове рішення суду апеляційної інстанції впливає на її права та обов`язки, оскільки заявлені ОСОБА_1 у цій справі вимоги стосувалися визнання недійсними договорів купівлі-продажу, за якими чоловік заявника ОСОБА_3 придбав за рахунок їх спільних коштів майно, права й обов`язки щодо якого належали обом із подружжя.

Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20) сформулював правові висновки, відповідно до яких рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

З огляду на викладене право на касаційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.

Таким чином, суд касаційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника - закрити касаційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на касаційне оскарження рішення суду.

У справі, що переглядається, Київський апеляційний суд постановою від 29 листопада 2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 18 грудня 2024 року, визнав недійсними договори купівлі-продажу від 28 березня 2017 року, за якими ОСОБА_3 придбав у власність квартиру та два гаражі (машиномісця), розташовані на АДРЕСА_5 .

Зазначене нерухоме майно ОСОБА_3 придбав за згодою своєї дружини ОСОБА_4 .

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У статті 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї передбачає, що вчинки будь-якого з подружжя здійснюються у спільних, а не у власних інтересах.

У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатися всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (постанова Верховного Суду від 26 березня 2025 року у справі № 208/6104/22 (провадження № 61-15672св24).

За своєю суттю згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. Під час вчинення такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони.

Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Саме тому в разі пред`явлення вимоги про визнання недійсним договору належним відповідачем є сторона договору (інший з подружжя) (постанова Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 756/10461/21 (провадження № 61-2023св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).

Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 754/4108/18 (провадження № 61-14888св20) зробив висновок про те, що право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя врегульовано у статті 65 СК України. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Під час укладення договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Законодавець у зазначеній нормі передбачив як загальне правило так звану презумпцію згоди одного із подружжя на укладення другим із подружжя договорів щодо спільного майна, за винятком тих, що потребують обов`язкового нотаріального посвідчення (частина третя статті 65 СК України). Права одного з подружжя, який надавав тільки згоду на відчуження спільного майна, але не був стороною договору, у разі розгляду справи про визнання договору відчуження (дарування, міни, купівлі-продажу) майна недійсним і позовних вимог до нього не пред`явлено, не порушуються, оскільки ці права захищаються тим із подружжя, який уклав договір, і є відповідачем у справі.

Предметом позову у цій справі є, серед іншого, вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 28 березня 2017 року, укладених між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 як титульний власник спірного майна залучений відповідачем за цим позовом.

Таким чином, враховуючи презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї, під час розгляду цієї справи у спірних правовідносинах права ОСОБА_4 захищалися другим із подружжя, а саме відповідачем ОСОБА_3 , який скористався своїм правом на оскарження постанови Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 рокув касаційному порядку.

З огляду на зазначене апеляційний суд не розглядав і не вирішував питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_4 і, відповідно, в останньої відсутнє право на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції у цій справі.

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14 травня 2025 року у подібній справі № 676/4537/23 (провадження № 61-1620св25), від 09 липня 2025 року у справі № 520/548/18 (провадження № 61-4338св25) та в ухвалах від 14 липня 2022 року у справі № 644/2494/16 (провадження № 61-12752св21), від 19 жовтня 2022 року у справі № 1007/115/2009 (провадження № 61-6000св22).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету, і має бути досягнута пропорційність між використаними засобами та досягнутими цілями (mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України», заява № 23436/03, § 22).

Правила, визначені законом щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, згідно зі статтею 129 якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що оскаржуваною постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 рокуне вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 як особи, яка не брала участі у справі, касаційне провадження за її касаційною скаргою підлягає закриттю.

Щодо оскарження ОСОБА_4 постанови Верховного Суду від 18 грудня 2024 року, то колегія суддів керується тим, що за змістом частини третьої статті 405 ЦПК України за результатами розгляду касаційної скарги, що надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи, суд приймає постанову відповідно до статті 416 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду касаційної інстанції.

Скасування раніше ухваленої постанови суду касаційної інстанції може бути лише наслідком розгляду по суті касаційної скарги, що надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи, якщо суд касаційної інстанції дійде висновку, про наявність підстав для ухвалення іншого рішення за результатами касаційного перегляду судових рішень.

Оскільки касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 рокуу цій справі підлягає закриттю, то, враховуючи зміст частини першої статті 389 ЦПК України, постанова суду касаційної інстанції не може бути самостійним предметом касаційного оскарження.

Керуючись статтями 389, 396, 400, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Копитко Віталій Васильович, на постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна, про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та скасування записів про державну реєстрацію закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко