Номер провадження: 22-ц/813/3076/25
Справа № 509/6822/23
Головуючий у першій інстанції Бочаров А.І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 та його представника Матерборчук Ю.В.,

та представника Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області Панчука А.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Матерборчук Юлія Володимирівна, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області про визнання права власності, про скасування рішення органу місцевого самоврядування, -

В С Т А Н О В И В:

11 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовними вимогами до Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області про визнання права власності та про скасування рішення органу місцевого самоврядування, в яких просить суд:

- визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 0,3004 га, що розташована через дорогу навпроти його будинку за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю;

- визнати незаконними і скасувати рішення Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області від 23.10.2019 за №1281, від 13.02.2020 за №1520 та від 13.02.2020 за №1521, якими надано дозвіл на розробку технічної документації і передано у власність земельні ділянки площею 0,0664 га, 0,1 га та 0,1 га , що розташовані через дорогу навпроти його будинку за адресою: АДРЕСА_1 та витребувати їх з чужого незаконного володіння. При цьому, просив суд поновити йому строк звернення до суду при оскарженні зазначених рішень Дальницької сільської ради.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 отримав у 2000 році після смерті дружини ОСОБА_2 спадщину у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та право користування земельною ділянкою площею 0,09 га під будинком. До складу спадщини також увійшло право на земельну ділянку (пай) площею 0,3004 га, яку його дружина отримала у 1999 році, що посвідчується сертифікатом на право на земельну ділянку (пай) серії ОД №0560668, виданого Овідіопольською РДА. Ця земельна ділянка розташована через дорогу навпроти його будинку за адресою: АДРЕСА_1 , якою він та його покійна дружина користувалися та обробляли.

Позивач стверджує, що після смерті дружини прийняв спадщину та продовжував користуватися та обробляти зазначені земельні ділянки площею 0,09 га та 0,3004 га, зокрема, останньою, площею 0,3004 га - до грудня 2022 року, коли дізнався що зазначена земельна ділянка передана у власність іншим особам. Вважає, що відповідач протиправно передав земельну ділянку іншим особам, чим порушив його право добросовісного користувача, який користувався цією земельною ділянкою понад 15 років.

При цьому зазначає, що неодноразово звертався до Дальницької сільської ради із заявами про надання йому у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 0,3004 га, що розташована через дорогу навпроти його будинку за адресою: АДРЕСА_1 , але отримував відмови.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Матерборчук Ю.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 та його представника Матерборчук Ю.В., які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області Панчука А.Д., який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 81 ЗКУ громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За приписами ст. 116 Земельного кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Відповідно до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність.

Судом першої інстанції встановлено, що після смерті дружини позивача - ОСОБА_2 у 2000 році він отримав спадщину у вигляді житлового будинку та право користування земельною ділянкою під будинком площею 0,09 га, та що до складу спадщини також увійшло право на земельну ділянку (пай) площею 0,3004 га, яку його дружина отримала 1999 року, що посвідчується сертифікатом на право на земельну ділянку (пай) серії ОД №0560668, виданого Овідіопольською РДА.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.12.2008 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано за ним права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Однак свідоцтва про право на спадщину на сертифікат на земельну ділянку, яка розташована через дорогу навпроти його будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що є підтвердженням зазначеного в позові, ОСОБА_1 до суду не надано.

Відмовляючи в задоволенні позивних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 0,3004 га, що розташована через дорогу навпроти його будинку за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю, суд першої інстанції вказав, що сертифікат на земельну частку (пай) засвідчує право власника на отримання земельної ділянки та містить дані про її вартість та площу в умовних кадастрових гектарах. Однак сертифікат на земельну частку (пай) не є підтвердженням права власності на саму ділянку й не встановлює її меж.

Отже, суд прийшов до висновку, що позивачем не було проведено передбачених законодавством дій для набуття права власності на земельний пай у порядку спадкування, що виключає реалізацію його права на отримання державного акта на право власності на зазначену земельну ділянку.

Суд першої інстанції також вказав, що володіння позивачем земельною ділянкою площею 0,3004 га, що розташована через дорогу навпроти його будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі юридичного титулу - сертифікату на земельну частку (пай), який його померла дружина отримала 1999 року, виключає застосування набувальної давності.

Відносно позовних вимог про визнання незаконними і скасування рішення Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області від 23.10.2019 за №1281, від 13.02.2020 за №1520 та від 13.02.2020 за №1521, якими надано дозвіл на розробку технічної документації і передано у власність жителям Дальницької громади земельні ділянки площею 0,0664 га, 0,1 га та 0,1 га , що розташовані через дорогу навпроти будинку за адресою: АДРЕСА_1 , слід зазначити наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дальницької сільської ради від 25.05.2018 за №293-VII «Про відмову гр. ОСОБА_1 в наданні земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства в с. Дальник Овідіопольського району Одеської області» відмовлено позивачу в наданні земельної ділянки безоплатно у власність площею 0,3004 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Дальник Овідіопольського району Одеської області у зв`язку з тим, що генеральним планом с. Дальник та планом зонування території земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за запитуваним заявником місцем не передбачені.

За тією ж підставою відмовлено позивачу в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність зазначеної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Дальник Овідіопольського району Одеської області (рішення Дальницької сільської ради від 27.06.2019 за №769-VII «Про відмову гр. ОСОБА_1 в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Дальник Овідіопольського району Одеської області»).

Згідно рішення Дальницької сільської ради від 26.10.2011 за №307-VI «Про затвердження генеральних планів сіл Дальник, Грибівка, Санжійка Овідіопольського району Одеської області» та наданого суду відповідачем витягу з генерального плану с. Дальник, земельна ділянка площею 0,3004 га, яка розташована через дорогу навпроти будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відноситься до земель житлової забудови.

Відмовляючи у задоволенні позивних вимог в цій частині, суд першої інстанції вказав, що Дальницькою сільською Одеського району Одеської області радою відмовлено позивачу в наданні земельної ділянки площею 0,3004 га, яка розташована через дорогу навпроти будинку за адресою: АДРЕСА_1 , безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства в с. Дальник Овідіопольського району законно, на підставах, що передбачені Земельним кодексом України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

У відповідності до вимог чинного законодавства були передані у власність громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 безоплатно у власність земельні ділянки площею 0,0664 га, 0,10 га та 0,10 га рішеннями Дальницької сільської ради рішеннями від 23.10.2019 за №289-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. України ОСОБА_3 у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», від 13.02.2020 за №1520-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. України ОСОБА_4 у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», від 13.02.20202 за №1521-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. України ОСОБА_5 у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)».

Зазначені новостворені три земельні ділянки, що виділені із земельної ділянки, на яку претендував позивач, знаходяться через дорогу навпроти будинку за адресою: АДРЕСА_1 і раніше у власність нікому не передавалися.

Крім вимоги про скасування як протиправних позивачем не надано суду обґрунтованих та підтверджених належними допустимими доказами фактів, які б слугували підставами для визнання зазначених вище рішень Дальницької сільської ради незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд встановив характер спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих учасниками справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 зазначає, що висновок суду про ніби то неможливість застосування набувальної давності через володіння позивачем земельною ділянкою площею 0,3004 га, що розташована через дорогу навпроти його будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі юридичного титулу - сертифікату на земельну частку (пай), який його померла дружина отримала 1999 року, не відповідає дійсності, адже вказаний сертифікат слугував титулом для його покійної дружини, а не для ОСОБА_1 .. Сертифікат на земельний пай не успадкований ОСОБА_1 , а тому не може бути для нього юридичним титулом, а отже в даному випадку не може виключатись застосування набувальної давності.

Зазначено, що ОСОБА_1 має право на визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 0,3004 га, яка розташована через дорогу навпроти будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю як такий, що фактично весь час з 2000 по 2022 рік добросовісно, відкрито і безперервно володів нею та обробляв.

Так, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. Водночас володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначається як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), на яку позивачка посилалася у апеляційній скарзі, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ввід 27.06.2019 у справі №175/2338/16-ц (провадження №61-2017св18) та від 22.02.2021 у справі №607/21758/19 (провадження №61-18513св20), від 11.11.2022 у справі №547/200/21 (провадження №61-3172св22), від 29.09.2023 у справі №1522/9367/12 (провадження №61-1662св22).

У постанові від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що володіння позивачем земельною ділянкою площею 0,3004 га, що розташована через дорогу навпроти його будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі юридичного титулу - сертифікату на земельну частку (пай), який його померла дружина отримала 1999 року, виключає застосування набувальної давності.

Враховуючи, що поняття «безтитульності» визначено як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном, тобто безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави, за вказаних обставин у позивача не виникає права власності на зазначене майно в порядку ст. 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03).

Крім того, ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Матерборчук Юлія Володимирівна залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 02 жовтня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда