Дата документу 01.10.2025 Справа № 334/9543/24
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №334/9543/24 Головуючий у 1-й інстанції:Добрєв М.В.
Провадження №22-ц/807/1819/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кухаря С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Зубенка Олександра Анатолійовича на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 18 червня 2021 року ОСОБА_1 підписала Заяву №801 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в якій просила відкрити на її ім`я поточний рахунок у гривнях із встановленим кредитним лімітом у сумі 30 000,00 грн, зі сплатою 0,01 % річних, строком на 36 місяців, до 18 червня 2024 року.

В заяві зазначено орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, та інші платежі) 62 296,46 грн (схема повернення кредиту ануїтет ними платежами) зі строком 36 місяців сплати їх рівними платежами). Також умовами договору передбачена комісія за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 897 грн щомісяця.

За вказаним договором Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі по тексту АТ «ПУМБ») видав ОСОБА_1 банківську картку із встановленим кредитним лімітом у розмірі 30 000 грн.

Позивачем умови кредитного договору були виконані в повному обсязі. Відповідач взяті на себе обов`язки, щодо виконання умов договору, належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 09 вересня 2024 року виникла заборгованість по сплаті кредиту за кредитним договором №801 у сумі 35 303,09 грн, в тому числі: 19 963,82 грн заборгованість за кредитом; 3,48 грн заборгованість по процентам; 15 335,79 грн заборгованість за комісією.

Крім того, 24 вересня 2021 року ОСОБА_1 підписала Заяву №701 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в якій просила відкрити на її ім`я поточний у гривнях та надати кредитні кошти із встановленим кредитним лімітом у сумі 30 000,00 грн, який в подальшому було збільшено до 50 000 грн зі сплатою 47,88 % річних, строком на 36 місяців, до 24 вересня 2022 року.

В заяві зазначено орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, та інші платежі) 12 577,58 грн (розрахунок здійснено за умови виникнення заборгованості у розмірі 10 000,00 грн та наступним її погашенням зі строком 12 місяців рівними платежами).

За вказаним договором Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі по тексту АТ «ПУМБ») видав ОСОБА_1 банківську картку з кредитними коштами у розмірі 24824,36 грн.

Позивачем умови кредитного договору були виконані в повному обсязі. Відповідач взяті на себе обов`язки, щодо виконання умов договору, належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 09 вересня 2024 року виникла заборгованість по сплаті кредиту за кредитним договором №701у сумі 42 343,05 грн, в тому числі: 24 824,36 грн заборгованість за кредитом; 17 518,69 грн заборгованість по процентам; 0.00 грн заборгованість за комісією.

Отже, ОСОБА_1 не виконувала свої зобов`язання за кредитними договорами, внаслідок чого заборгованість за вищевказаними договорами разом складає 77 646,14 грн.

Банк направив на адресу відповідача письмову вимогу (повідомлення), але в зазначений строк відповідач заборгованість не погасив.

Посилаючись на наведені обставини, АТ « Перший Український міжнародний банк» просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитними договорами у сумі 77 646,14 грнта судові витрати у сумі 2 422,40 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість у сумі 77 646, 14 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» витрати з оплати судового збору в сумі 2 422,40 грн.

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2025 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2025 року поновлено строк заявниці на подання даної заяви, яку залишено без задоволення.

Не погоджуючись із судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Зубенко Олександр Анатолійович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2025 року та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог Банку відмовити у повному обсязі, розподілити судові витрати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позові, а отже не є належним доказом заборгованості. Крім того вважає, що банк не дотримався вимог, щодо повідомлення про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Договір, укладений між сторонами є таким, що порушує права відповідача як споживача, тому він є недійсним в частині нарахованих процентів за користування кредитом. Незгоден також з нарахуванням комісії за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки нарахування комісії суперечить положенням ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач не змогла виконувати умови кредитних зобов`язань щомісячними сплатами, за умови подій 24 лютого 2022 року оголошення воєнного стану в Україні з причини військового вторгнення рф на територію України та активними бойовими діями на території Запорізької області, що спричинило для відповідача втрату роботи та відсутність доходу для оплати кредиту.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів зауважує, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу АТ «Перший Український міжнародний банк» отримав електронному вигляді в електронному кабінеті в підсистемі «Електронний суд» 26 серпня 2024 року, що підтверджується довідкою відповідального працівника Запорізького апеляційного суду (а.с.142).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 77 646,14 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п. 1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що боржник не сплачував заборгованість за кредитними договорами, у зв`язку з чим суд вважає позов обґрунтованим та доведеним, що дає підстави для його задоволення в повному обсязі.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 18 червня 2021 року ОСОБА_1 підписала Заяву №801 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в якій просила відкрити на її ім`я поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривнях (кредитна картка№ НОМЕР_2 ) із встановленим кредитним лімітом у сумі 30 000,00 грн, зі сплатою 0,01 % річних, строком на 36 місяців, до 18 червня 2024 року. В заяві зазначено орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, та інші платежі) 62 296,46 грн (схема повернення кредиту ануїтет ними платежами) зі строком 36 місяців сплати їх рівними платежами). Також умовами договору передбачена комісія за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 897 грн щомісяця. За вказаним договором Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі по тексту АТ «ПУМБ»)видав ОСОБА_1 банківську картку із встановленим кредитним лімітом у розмірі 30 000 грн(а.с.10 зворот-11).

24 вересня 2021 року ОСОБА_1 підписала Заяву №701 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в якій просила відкрити на її ім`я поточний рахунок № НОМЕР_3 гривнях (кредитна картка№ НОМЕР_4 ) та надати кредитні кошти із встановленим кредитним лімітом у сумі 30 000,00 грн, який в подальшому було збільшено до 50 000 грн, зі сплатою 47,88 % річних, строком на 36 місяців, до 24 вересня 2022 року. В заяві зазначено орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, та інші платежі) 12 577,58 грн (розрахунок здійснено за умови виникнення заборгованості у розмірі 10 000,00 грн та наступним її погашенням зі строком 12 місяців рівними платежами). За вказаним договором Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі по тексту АТ «ПУМБ»)видав ОСОБА_1 банківську картку з кредитними коштами у розмірі 24824,36 грн (а.с.7).

Виконання Банком свого обов`язку з перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів стверджується випискою з особового рахунку.

Свої зобов`язання за кредитними договорами позичальник не виконує.

Відповідно до розрахунку, наданого банком, заборгованість ОСОБА_1 станом на 09 вересня 2024 року склала: за кредитним договором №801 18 червня 2021 року у сумі 35 303,09 грн, в тому числі: 19 963,82 грн заборгованість за кредитом; 3,48 грн заборгованість по процентам; 15 335,79 грн заборгованість за комісією; за кредитним договором №701 від 24 вересня 2021 року у сумі 42 343,05 грн, в тому числі: 24 824,36 грн заборгованість за кредитом; 17 518,69 грн заборгованість по процентам; 0.00 грн заборгованість за комісією (а.с.38-40).

Банк виконав свої зобов`язання перед позичальником, надавши кредит в обумовленому розмірі, що підтверджується випискою по особовому рахунку відповідачки (а.с.41-51).

Кредитні кошти у розмірі 30 000.00 грн, відповідно до даної заяви, були перераховані на банківський рахунок відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується платіжною інструкцією №TR.50069161.56639.8810 від 18 червня 2021 року (а.с.37 зворот).

Кредитні кошти у розмірі 24 30 000.00 грн, відповідно до даної заяви, були перераховані на банківський рахунок відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується платіжною інструкцією №TR.50069161.56639.8810 від 18 червня 2021 року (а.с.61).

З виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що ОСОБА_1 отримала кредитні кошти і користувалася ними, однак своєчасно банку їх не повертала, у зв`язку з чим станом на 09 вересня 2024 року у неї перед банком виникла заборгованість по кредитному договору №801 від 18 червня 2021 року у сумі 35 303,09 грн, в тому числі: 19 963,82 грн заборгованість за кредитом; 3,48 грн заборгованість по процентам; 15 335,79 грн заборгованість за комісією; по кредитному договору №701 від 24 вересня 2021 року у сумі 42 343,05 грн, в тому числі: 24 824,36 грн заборгованість за кредитом; 17 518,69 грн заборгованість по процентам; 0.00 грн заборгованість за комісією, що також підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.42-51).

З метою до судового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було направлено дві письмові вимоги (повідомлення) 09 вересня 2024 року за вих. №КНО-44.2.2/555 з вимогою погасити заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 77 646,14грн протягом тридцяти днів з моменту отримання даних вимог: за договором №801 від 18 червня 2021 року сума до сплати 35 303,09 грн; за договором №701від 24 вересня 2021 року сума до сплати 42 343,05 грн (а.с.33 зворот-35).

Дана вимога була направлена ОСОБА_1 на адресу зазначену нею у заяві на отримання кредитних коштів, а саме: АДРЕСА_1 рекомендованим листом, що підтверджується згрупованим списком «Укрпошта» (а.с.35 зворот-36).

В зазначений строк відповідач заборгованість не погасила.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі N 572/1169/17 (провадження N 61-684св18) вказано, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ "Перший Український Міжнародний Банк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Оскільки відповідачем підписано заяви №801 від 18 червня 2021 року, №701про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту, які містять відомості про розмір кредитного ліміту, розмір встановлених процентів, строк кредитування, порядок погашення заборгованості, то сторонами погоджено істотні умови договору, зокрема розмір кредиту, розмір процентів за користування кредитом, порядок погашення заборгованості, тощо.

Вказаним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що банк не дотримався вимог, щодо повідомлення про умови кредитування та узгодження зі споживачем цих умов.

Звертаючись до суду першої інстанції банк наголошував на тому, що ОСОБА_1 18 червня 2021 року підписавши кредитний договір №801, 24 вересня 2021 року №701 відповідно погодила умови надання кредитних коштів, порядок їх користування та повернення.

Зібрані докази вказують на те, що між АТ «ПУМБ» і ОСОБА_1 укладено договори про комплексне банківське обслуговування, в рамках яких банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку.

Заяви №801 від 18 червня 2021 року, №701 від 24 вересня 2021 року підписані працівником АТ «ПУМБ» і ОСОБА_1 , які містять умови кредитування, що свідчить про укладення сторонами договорів у письмовій формі.

Ці заяви містять відомості про розмір кредиту, строк кредитування, відсоткову ставку 0,01% річних (за кредитним договором №801 від 18 червня 2021 року) та 47,88% річних (за кредитним договором №701 від 24 вересня 2021 року), розмір щомісячних платежів, що свідчить про узгодження між сторонами умов договорів.

Вищевказані кредитні договори укладені між відповідачем та відповідною фінансовою установою, які містять суму основного зобов`язання, відсотки за користування кредитними коштами та строки їх повернення та нарахування.

ОСОБА_1 не спростовувався факт укладення згаданих договорів та отримання коштів, які у них зазначені.

Колегія суддів звертає увагу на те, що кредитні договори у встановленому законом порядку відповідачкою не оспорювалися та не визнавалися недійсними. Відповідачкою обставини підписання кредитного договору не заперечуються.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факту укладення договорів з ОСОБА_2 та виникнення між ними зобов`язальних правовідносин спростовуються матеріалами справи.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача простроченої заборгованості за кредитними договорами у вигляді тіла кредиту та заборгованості за відсотками станом на 09 вересня 2024 року, що становить 62310, 35 грн.

В апеляційній скарзі відповідач заперечувала у задоволенні позовних вимог, зокрема з тих підстав, що незрозумілим є нарахування комісії за кредитним договором №801 від 18 червня 2021 року, за надання яких послуг вона стягується, а тому вважала, що вона не може бути врахована в суму заборгованості та її нарахування в сумі 15 335,79 грн є незаконним.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»(10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Пунктом 5 кредитного договору від 18 червня 2021 року встановлено комісію 2,99% за обслуговування кредитної заборгованості, що становить 897.00 грн щомісячно (а.с.10 зворот).

Колегія суддів звертає увагу на те, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, також АТ«ПУМБ» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

З огляду на зазначене, відсутні підстави для стягнення заборгованості за комісією у розмірі 15 335,79 грн.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції необхідно змінити та стягнути з з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №801 від 18 червня 2021 року у розмірі 19 967, 28 грн, з яких: 19 963,82 грн заборгованість за кредитом; 3,48 грн заборгованість за процентами; за кредитним договором №701 від 24 вересня 2021 року у розмірі 42 343,05 грн, з яких: 24 824,36 грн заборгованість за кредитом, 17 518, 69 грн заборгованість за процентами. В частині стягнення комісії за кредитним договором №801 від 18 червня 2021 року у розмірі 15 335,79 грн слід відмовити.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо пропуску позивачем трирічного строку для звернення до суду із відповідним позовом про стягнення кредитної заборгованості, колегія суддів зазначає наступне. Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Передбачено два види позовної давності: загальна і спеціальна. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Зокрема постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Українидоповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258,362,559,681,728,786,1293цьогоКодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IXперелічені всістатті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин, дію якого неодноразово продовжено. Дію карантину скасовано 01 липня 2023 року.

Також «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у березні 2022року було доповнено 19 пунктом відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

01 липня 2023 року завершено дію карантину (Постанова Кабінету Міністрів України №651 від 27 червня 2023 року). Однак строки стягнення заборгованості по кредитах, які настали в період з 11 березня 2020 року продовжуються до закінчення дії воєнного стану в Україні та тридцяти денний строк після його припинення або скасування.

Оскільки кредитний договір від 18 червня 2021 року № 801 укладено між сторонами процесу 18 червня 2021 року, а платежі відповідач здійснювала до 19 жовтня 2022 року, що відображено в розрахунку заборгованості та виписках по рахунках, відповідно строки позовної давності в даному випадку повністю дотримано.

Враховуючи те, що відповідач перестав погашати кредит за кредитним договором 18 жовтня 2022 року, останнім днем для звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 18 жовтня 2024 року, з квітня 2020 року трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину, а з лютого 2022 року на строк дії воєнного стану, який на теперішній час досі діє на території України.

Внесення змін до перехідних положень ЦПК України, на які посилався відповідач у своїй апеляційній скарзі як на підставу припинення дії положень законодавства щодо зупинення строку позовної давності на період карантину, суд апеляційної інстанції не бере до увагу, оскільки вони стосуються процесуальних строків та не стосуються закріплених у ЦК України положень щодо перебігу та застосування строку позовної давності.

Таким чином строк на подачу позовної заяви банком не порушено з огляду на карантинні обмеження та обмеження, введені державою у зв`язку із воєнним станом. Крім того наслідки пропуску строку для звернення із позовом застосовуються судом тільки за відповідним клопотанням відповідача.

Щодо покликань відповідача на ведення в Україні воєнного стану як на підставу для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Відповідно до ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Листом-роз`ясненням від 28.02.2022р. №2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України на підставі ст.ст.14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997р. №671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено в Законі України «Про торгово-промислові палати в Україні» та деталізовано в розділі 6 Регламенту Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України від 15 липня 2014 року № 40(3) (з наступними змінами).

Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) здійснюється сертифікатом про такі обставини.

В сертифікаті про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) вказуються дані заявника, сторони за договором (контрактом, угодою тощо), дата його укладення, зобов`язання, що за ним настало чи настане найближчим часом для виконання, його обсяг, термін виконання, місце, час, період настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили його виконання, докази настання таких обставин (п. 6.12 регламенту).

З огляду на вищенаведене, офіційний лист ТПП України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 лише засвідчує настання форс-мажорних обставин на всій території України, однак не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, контракту, угоди тощо, виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Такий лист складено без дослідження наявності причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією російської федерації проти України та неможливістю виконання конкретного зобов`язання.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутній сертифікат, виданий Торгово-промисловою палатою України чи уповноваженими регіональними торгово-промисловими палатами, що засвідчують для відповідача наявність форс-мажорних обставин, які впливають на виконання зобов`язань щодо сплати зобов`язань за кредитним договором, в тому числі заборгованості та звільнення від нарахування відсотків, докази звернення про видачу такого сертифіката чи докази письмового повідомлення відповідачем позивачу про наявність форс-мажорних обставин.

Таким чином, посилання апеляційної скарги на форс-мажорні обставини, як на підставу для звільнення від відповідальності, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не довів, в чому саме їх вплив. Такі обставини засвідчуються виключно сертифікатом, а на сайті Торгово-промислової палати України 28 лютого 2022 року розміщено загальний офіційний лист, в якому зазначено, що його видано на підставі статтей 14, 134-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та статуту ТПП України. Зазначений лист є загальним офіційним документом там не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Отже, лист Торгово-промислової палати України не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України « Про торгово-промислові палати в Україні».

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Форс-мажор, або ж обставини непереборної сили - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. Воєнний стан, девальвація гривні, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Наявність сертифікату Торгово - промислової палати України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто, дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Водночас сторона, яка посилається на форс-мажор, з урахуванням умов договору у даній справі, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.06.2023 року у справі №910/8580/22.

У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі № 910/15264/21 зазначено, що саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча і форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем ОСОБА_1 не надано належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77, 80 ЦПК України, щодо неможливості своєчасного виконання зобов`язання внаслідок форс-мажорних обставин, а також доказів інформування позивача про характер обставин, що виникли, і причинного зв`язку між такими обставинами та невиконанням зобов`язань за договором. Самі по собі обставини, на які посилається відповідач у доводах у відзиві, у контексті вищезазначених приписів Закону, не можуть бути безумовною підставою для звільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків щодо сплати кредитних коштів.

Доказів відсутності у відповідача джерел доходу та відсутності можливості належним чином виконати зобов`язання, матеріали справи в собі не містять.

При цьому, суд зазначає, що відповідач не був позбавлена можливості звернення до Торгово-промислової палати України та уповноважених нею регіональних відділень, за отриманням відповідного сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), із дотриманням порядку, встановленого Регламентом ТПП України від 18.12.2014 року, саме за спірним зобов`язанням.

Щодо розподілу судових витрат у вигляді сплати судового збору.

Відповідно до підпунктів "б" "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції в резолютивній частині судового рішення повинен зазначити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

АТ «ПУМБ» за подання позовної заяви сплатило судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №288 від 13 листопада 2024 року на суму 2422,40 грн (а.с.61). За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 4542грн, що підтверджується квитанцією ID:7753-1442-2079-5312 від 19серпня 2025 року на суму 3633,60 грн, квитанцією ID:7312-8473-0710-7345 від 05 вересня 2025 року на суму 908,40 грн (а.с.112).

Заявлено позивачем позовні вимоги на суму 77 646,14 грн, задоволено позовні вимоги АТ «ПУМБ`на суму 62 310,35 грн, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено на суму 32 917, 50 грн (77 646,14-62 310,35 = 15335,81).

Тому, АТ «ПУМБ`за рахунок ОСОБА_1 належить до компенсації сума судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1943,95 грн (62 310,35*2422,40:77 646,14), водночас відповідачу ОСОБА_1 належить до компенсації за рахунок АТ «ПУМБ`сума судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 897,08 грн (77 646,14-62 310,35 = 15335,81) х 4542:77 646,14).

Відповідно до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки із відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 1943,95 грн, а з АТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 897,08 грн, тому на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК України до компенсації АТ «ПУМБ» за рахунок відповідача підлягає сума судового збору у розмірі 146,87 грн (1943,95-897,08).

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Зубенко Олександра Анатолійовича задовольнити частково.

Змінити рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2025 року, зменшивши стягнуту суму заборгованості з 77 646,14 гривень ( сімдесят сім тисяч шістсот сорок шість гривень 14 коп.) до 62 310,35 гривень ( шістдесят дві тисячі триста десять гривень 35 коп.).

Змінити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 146,87 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 01 жовтня 2025 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кухар С.В.