провадження 2/201/1145/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору про участь у вихованні дитини та сплату аліментів на дитину, здійснення права на особисте виховання дитини, стягнення аліментів та додаткової матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, стягнення додаткових витрат на утримання дитини та аліментів на утримання її матері,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 23 грудня 2024 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання договору про участь у вихованні дитини та сплату аліментів на дитину, здійснення права на особисте виховання дитини, стягнення аліментів та додаткової матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, стягнення. додаткових витрат на утримання дитини та аліментів на утримання її матері, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником в судовому засіданні посилається на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають малолітню дитину, тобто є батьками малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згодом стосунки сторін погіршилися, їх шлюб було розірвано, малолітня дитина залишилася мешкати з матір?ю, станом на цей час проживає з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває на її утриманні.

Між позивачкою та відповідачем 11 лютого 2022 року було досягнуто згоди щодо розміру аліментів, які відповідач має сплачувати на утримання спільної доньки, про що був укладений договір про участь у вихованні дитини та сплату аліментів на дитину. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 65. Згідно з п. 1.1. Договору сторони домовилися, що спільна донька, ОСОБА_3 , проживає з матір`ю, що надає їй право на отримання аліментів на утримання дитини. Відповідно до п.п. 2.3.3. п.2.3. Договору «Батько зобов`язаний своєчасно та відповідно до умов п. 3.1. та п. 3.2. цього Договору здійснювати сплату аліментів на утримання дитини». Так, згідно з п. 3.1 . Договору «Сторонами було досягнуто домовленості, що матеріальне забезпечення доньки до досягнення нею 18 років забезпечується батьками в рівних частках. При цьому сторони дійшли згоди, що сума щомісячних аліментів на утримання дитини складає 7000 грн. (сім тисяч гривень) та сума додаткової матеріальної допомоги для забезпечення всебічного розвитку дитини складає 8000 грн. (вісім тисяч гривень) та сплачується батьком за можливості її надання.».

Проте в порушення вимог п. 3.1. Договору, відповідач починаючи з січня 2024 року не в повній мірі сплачує аліменти та додаткову матеріальну допомогу, утворилася заборгованість. З урахуванням того, що пунктом 3.1 Договору передбачено зобов`язання відповідача сплачувати суму додаткової матеріальної допомоги «для забезпечення всебічного розвитку дитини» у розмірі 8 000 грн. «за можливості її надання», не сплачуючи цю додаткову матеріальну допомогу у вказаний період, відповідач фактично позбавив дитину можливості всебічного розвитку.

Відповідач здійснює підприємницьку діяльність сфері інформаційних технологій та комп`ютерних систем, має гарний стабільний дохід та може сплачувати додаткову матеріальну допомогу. Дитина сторін в силу своїх особливостей (дитина з інвалідністю), окрім загальновідомих потреб, що не потребують доказування, дитина потребує відповідних заходів з реабілітації на постійній основі з метою її всебічного розвитку та соціалізації, а саме: ноотропна терапія курсово з постійною корекцією амбулаторно і стаціонарно 2 рази на рік, психіатричної допомоги амбулаторної і стаціонарної, медичного спостереження, заходів з психолого-педагогічної реабілітації та діагностики, корекції (заняття з психологом, сенсорна терапія, заняття з дефектологом, з логопедом, музична терапія, арт-терапія, комп`ютерні та корекційні розвивальні заняття, заняття з дрібної моторики тощо), заходів фізичної реабілітації (ерготерапія, кінетерапія, лікувальний масаж, лікувальна фізкультура). Такі послуги надаються спеціалізованими закладами та окремими спеціалістами і наразі є дороговартісними та не покриваються державою.

Позивачка забезпечує дитині щомісячне проходження реабілітації в зальних і приватних спеціалізованих закладах. Так, загальна щомісячна вартість таких послуг у ФОП ОСОБА_4 , до якої позивачка з дитиною зверталися з приводу отримання гут з психологічної реабілітації, складає на місяць 9700 грн.. Позивач самостійно не може їх оплатити, внаслідок суттєвого обмеження життєдіяльності дитини-інваліда, вона змушена майже весь час перебувати поряд з донькою, що позбавляє її можливості знайти будь-яку роботу, яка не пов`язана з постійним доглядом за донькою.

Отже, враховуючи те, що дитина потребує додаткових витрат на її всебічний розвиток та соціалізацію, що пов`язані саме із наявністю у дитини статусу дитини з інвалідністю та складаються з постійних витрат на реабілітаційні заходи, тому аліментів з відповідача підлягають стягненню щомісячно 10 000 грн. додаткових витрат на дитину з часу набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Позивачка отримує на дитину соціальну допомогу особі з інвалідністю з дитинства в середньому розмірі 2592 грн. щомісяця. Але позивачка має оплачувати суму комунальних платежів за квартиpy, у якій вони з донькою проживають, що складає в середньому 1287 грн. пальні платежі 1075 грн. + електроенергія 212 грн) щомісячно, а також забезпечувати основні потреби життєдіяльності свої і доньки, даних аліментів недостатньо для здійснення витрат по утриманню дитини, вона вимушена поставити питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 і звернутися до суду.

Таким чином, потрібно розірвання договору про участь у вихованні та утриманні дитини, оскільки він не виконується відповідачем, чим суттєво інтереси дитини. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Малолітня ОСОБА_6 проживає з матір`ю та є дитиною з інвалідністю. Позивачка не працює, та не може влаштуватися на роботу в силу того, що здійснює постійний догляд за дитиною з інвалідністю, відповідно не має можливості самостійно матеріально забезпечувати дитину. В свою чергу, відповідач проживає окремо, має гарний стабільний дохід та відповідно має можливість сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку платника аліментів, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно

Тому просила стягнути з ОСОБА_2 на користь її, ОСОБА_1 , заборгованість зі сплати додаткової матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період січень 2024 року жовтень 2024 року в загальному розмірі 37 000 грн., розірвати договір (повністю) про участь у вихованні дитини та сплату аліментів на дитину, а також про здійснення ним права на особисте виховання дитини від 11 лютого 2022 року, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини з усіх заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 100 відсотків прожиткового

му для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви та до досягнення дитиною повноліття, стягнути з відповідача на її користь суму додаткових витрат на утримання малолітньої доньки щомісячно 10 600 грн. - з часу набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття, стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання, як жінки, що проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного нього догляду і опікується нею, у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше ніж 100 відсотків розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, починаючи з часу звернення позивача до суду із позовом та протягом всього часу проживання та опікування дитиною-інвалідом, стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу допомогу, задовольнивши уточнений позов.

Відповідач ОСОБА_2 з представником в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, вказавши на те, що дійсно з позивачем перебували в шлюбі, мають вказану малолітню дитину, розлучилися, він платить аліменти і добровільно надає матеріальну і іншу допомогу на утримання дитини за договором і без нього, згоден надавати таку допомогу і за рішенням суду, боргів по сплаті аліментів має через скрутне становище, вони погашаються, в нього зараз дуже скрутне матеріальне становище, хворіє, переніс декілька операцій, надавати таку додаткову допомогу як просить позивачка він не взмозі, оскільки вона буде перевищувати половину його заробітку, позовні вимоги завищені і безпідставні, він працює зараз не стабільно та має не значний дохід, згоден на розірвання договору та стягнення аліментів на дитину, просили в задоволенні позову решти - відмовити, оскільки вже отримувані кошти позивачкою на себе і на дітей достатні і не потребують додаткових витрат. Вона не повинна ці кошти витрачати на комунальні платежі і себе, це кошти дитини.

Вислухавши пояснення позивача і його представника, відповідача і його представника, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом з пояснень сторін та їх представників, з?ясовано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають малолітню дитину, тобто є батьками малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згодом стосунки сторін погіршилися, їх шлюб було розірвано, малолітня дитина залишилася мешкати з матір?ю, станом на цей час проживає з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває на її утриманні.

Між позивачкою та відповідачем 11 лютого 2022 року було досягнуто згоди щодо розміру аліментів, які відповідач має сплачувати на утримання спільної доньки, про що був укладений договір про участь у вихованні дитини та сплату аліментів на дитину. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 65.

Згідно з п. 1.1. Договору сторони домовилися, що спільна донька, ОСОБА_3 , проживає з матір`ю, що надає їй право на отримання аліментів на утримання дитини. Відповідно до п.п. 2.3.3. п.2.3. Договору «Батько зобов`язаний своєчасно та відповідно до умов п. 3.1. та п. 3.2. цього Договору здійснювати сплату аліментів на утримання дитини». Так, згідно з п. 3.1 . Договору «Сторонами було досягнуто домовленості, що матеріальне забезпечення доньки до досягнення нею 18 років забезпечується батьками в рівних частках. При цьому сторони дійшли згоди, що сума щомісячних аліментів на утримання дитини складає 7000 грн. (сім тисяч гривень) та сума додаткової матеріальної допомоги для забезпечення всебічного розвитку дитини складає 8000 грн. (вісім тисяч гривень) та сплачується батьком за можливості її надання.».

У пункті 3.2 Договору «Сторони погодили порядок виплати аліментів батьком на утримання спільної доньки ОСОБА_3 : аліменти сплачуються батьком щомісячно з 1 до 12 числа кожного місяця на батьківський рахунок, відкритий на ім`я матері.». Договір набрав чинності з дня його підписання і діє до дня його остаточного виконання сторонами (п. 4.3 Договору). Внесення змін у договір допускається лише за згодою сторін. Внесення змін у договір оформлюється додатковою угодою до договору, яка засвідчується нотаріально і є невід`ємною частиною цього договору (п. 4.4 Договору). Розірвання договору допускається лише за згодою сторін. Розірвання договору в односторонньому порядку можливе виключно з підстав, передбачених п. 3.3 цього договору (п. 4.5 Договору). У випадках не передбачених договором сторони керуються чинним законодавством (4.6. Договору). Проте в порушення вимог п. 3.1. Договору, відповідач починаючи з січня 2024 року не в повній мірі сплачує аліменти та додаткову матеріальну допомогу, утворилася заборгованість.

Як зазначає позивач, відповідач здійснює підприємницьку діяльність сфері інформаційних технологій та комп`ютерних систем, має гарний стабільний дохід та може сплачувати додаткову матеріальну допомогу. Дитина сторін в силу своїх особливостей (дитина з інвалідністю), окрім загальновідомих потреб, потребує також відповідних заходів з реабілітації на постійній основі з метою її всебічного розвитку та соціалізації. Такі послуги надаються спеціалізованими закладами та окремими спеціалістами і наразі є дороговартісними та не покриваються державою.

Позивачка, як вона стверджує, забезпечує дитині щомісячне проходження реабілітації в зальних і приватних спеціалізованих закладах. Так, загальна щомісячна вартість таких послуг у ФОП ОСОБА_4 , до якої Позивачка з дитиною зверталися з приводу отримання гут з психологічної реабілітації, складає на місяць 9700 грн.. Позивач самостійно не може їх оплатити, внаслідок суттєвого обмеження життєдіяльності дитини-інваліда, вона змушена майже весь час перебувати поряд з донькою, що позбавляє її можливості знайти будь-яку роботу, яка не пов`язана з постійним доглядом за донькою.

Отже, враховуючи те, що дитина потребує додаткових витрат на її всебічний розвиток та соціалізацію, що пов`язані саме із наявністю у дитини статусу дитини з інвалідністю та складаються з постійних витрат на реабілітаційні заходи, тому, на думку позивачки, аліментів з відповідача підлягають стягненню щомісячно 10 000 грн. додаткових витрат на дитину з часу набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Позивачка отримує на дитину соціальну допомогу особі з інвалідністю з дитинства в середньому розмірі 2592 грн. щомісяця. Але, як вона вказує, має оплачувати суму комунальних платежів за квартиpy, у якій вони з донькою проживають щомісячно, а також забезпечувати основні потреби життєдіяльності свої і доньки, даних аліментів недостатньо для здійснення витрат по утриманню дитини, вона вимушена поставити питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 і звернутися до суду.

Таким чином потрібно розірвання договору про участь у вихованні та утриманні дитини, оскільки він, як стверджує позивачка, не виконується відповідачем, чим суттєво інтереси дитини. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Малолітня ОСОБА_6 проживає з матір`ю та є дитиною з інвалідністю. Позивачка не працює, та не може влаштуватися на роботу в силу того, що здійснює постійний догляд за дитиною з інвалідністю, відповідно не має можливості самостійно матеріально забезпечувати дитину. В свою чергу, відповідач проживає окремо, має гарний, як стверджує позивачка, стабільний дохід та відповідно має можливість сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку платника аліментів, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

Позивачка, як вона стверджує, фактично сама займається навчанням і вихованням дочки, її утриманням та лікуванням, має скрутне матеріальне становище, відповідач самостійно в добровільному порядку на утримання дочки належну матеріальну допомогу надає інколи і не регулярно. Позивач вважає, що відповідач повинен нести додаткові витрати на утримання їх хворої дочки та її матері, тому і заявила вказаний позов.

Суд вважає вказані позовні вимоги частково обгрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають малолітню дитину, тобто є батьками малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згодом стосунки сторін погіршилися, їх шлюб було розірвано, малолітня дитина залишилася мешкати з матір?ю, станом на цей час проживає з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває на її утриманні.

Між позивачкою та відповідачем 11 лютого 2022 року було досягнуто згоди щодо розміру аліментів, які відповідач має сплачувати на утримання спільної доньки, про що був укладений договір про участь у вихованні дитини та сплату аліментів на дитину. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 65.

Згідно з п. 1.1. Договору сторони домовилися, що спільна донька, ОСОБА_3 , проживає з матір`ю, що надає їй право на отримання аліментів на утримання дитини. Відповідно до п.п. 2.3.3. п.2.3. Договору «Батько зобов`язаний своєчасно та відповідно до умов п. 3.1. та п. 3.2. цього Договору здійснювати сплату аліментів на утримання дитини». Так, згідно з п. 3.1 . Договору «Сторонами було досягнуто домовленості, що матеріальне забезпечення доньки до досягнення нею 18 років забезпечується батьками в рівних частках. При цьому сторони дійшли згоди, що сума щомісячних аліментів на утримання дитини складає 7000 грн. (сім тисяч гривень) та сума додаткової матеріальної допомоги для забезпечення всебічного розвитку дитини складає 8000 грн. (вісім тисяч гривень) та сплачується батьком за можливості її надання.».

У пункті 3.2 Договору «Сторони погодили порядок виплати аліментів батьком на утримання спільної доньки ОСОБА_3 : аліменти сплачуються батьком щомісячно з 1 до 12 числа кожного місяця на батьківський рахунок, відкритий на ім`я матері.». Договір набрав чинності з дня його підписання і діє до дня його остаточного виконання сторонами (п. 4.3 Договору). Внесення змін у договір допускається лише за згодою сторін. Внесення змін у договір оформлюється додатковою угодою до договору, яка засвідчується нотаріально і є невід`ємною частиною цього договору (п. 4.4 Договору). Розірвання договору допускається лише за згодою сторін. Розірвання договору в односторонньому порядку можливе виключно з підстав, передбачених п. 3.3 цього договору (п. 4.5 Договору). У випадках не передбачених договором сторони керуються чинним законодавством (4.6. Договору).

Положеннями ст. 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183 СК України); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185 СК України); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193 СК України); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198 СК України).

Відповідно спи 185 Сімейного Кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести позивачка, як особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

В розумінні статті 185 СК України, додаткові витрати не можуть присуджуватися як на утримання дитини, так і стягуватись як на утримання дитини, оскільки додатковими витратами є витрати, що викликані особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Тобто, ці кошти є додатковими на відміну від коштів, які отримуються або мають бути отримані одним з батьків на утримання дитини.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що починаючи з січня 2024 року по жовтень 2024 року відповідач не в повній мірі сплачує додаткову матеріальну допомогу на дитину, у зв`язку з чим вважає, що її права на отримання такої допомоги рушені. Зазначає, що спільна донька має інвалідність та потребує специфічної реабілітації та догляду, витрати на які не покриваються сумою аліментів та додаткової грошової допомоги, яку надає відповідач, а позивач позбавлена можливості працювати, у з`язку із тим, що здійснює догляд за дитиною. На підставі викладеного просить: стягнути з відповідача заборгованість зі сплати додаткової матеріальної допомоги на утримання доньки ОСОБА_3 за період з січня по жовтень 2024 року у сумі 37 000 грн., розірвати договір про участь у вихованні дитини та сплату аліментів від 11 лютого 2022 року, стягнути аліменти на утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, стягнути 10 000 грн. додаткових витрат на дитину, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її гримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку щомісячно, а також витрати на правову допомогу.

В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України Про міжнародне приватне право від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно правових актів, що регулюють сімейні відносини.

Згідно ч. 1 ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення заборгованості у розмірі 37 000 грн. сплати додаткової допомоги на дитину: 11 лютого 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про сплату аліментів та участь батьків у вихованні дитини, посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Маєвською М.Л. та зареєстрований за № 65. Пунктом 3.1 вказаного договору передбачено, що сторонами було досягнуто домовленості, щодо матеріального забезпечення доньки до досягнення нею 18 років батьками в рівних частках, що відповідає принципам визначеним ч. 1 ст. 180 СК України. При цьому сторони дійшли згоди, що сума щомісячних аліментів на утримання дочки складає 7 000 грн. (сім тисяч гривень) та сума додаткової матеріальної допомоги, для забезпечення всебічного розвитку дитини складає 8 000 грн. (вісім тисяч гривень) та сплачується батьком щомісячно за можливості її надання.

Відповідно до ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Таким чином, між позивачем та відповідачем були погоджені умови сплати аліментів та їх розмір, а також умови та розмір сплати додаткових витрат на дитину.

З аналізу умов п. 3.1. Договору вбачається, що позивач умови виплат додаткової матеріальної допомоги на дитину, зокрема, що така сума не є сталою та виплачується батьком дитини виключно за умови можливості надання такої допомоги.

Батько є фізичною особою-підприємцем, його дохід є мінливим, тому не у кожному разі він має змогу сплачувати таку допомогу у розмірі, зазначеному в п. 3.1. Договору, саме тому сторони досягли домовленості, що додаткова матеріальна допомога сплачується батьком за можливості її надання (тобто в залежності від конкретних додаткових потреб дитини та фінансової можливості батька надавати у відповідному місяці таку допомогу).

На час підписання Договору між сторонами існувала усна домовленість, що ОСОБА_1 буде з цих коштів оплачувати заходи з лікування та реабілітації доньки з метою покращення її стану здоров`я. Однак в період з лютого 2022 року по січень 2024 року позивач не займалась реабілітацією доньки, а витрачала ці кошти, як стверджує відповідач, на власні потреби, неодноразові звернення відповідача до неї з приводу вчинення дій, які були б направлені на покращення стану здоров`я доньки позивач залишила без уваги.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Крім того, сплата такої допомоги має цільовий (компенсаційний) характер, що узгоджується з вимогами приписів ст. 185 СК України, тобто вказана допомога сплачується виключно за умови понесення позивачем таких витрат у відповідному місяці. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним із батьків на утримання дитини.

Одночасно із тим, брати участь у додаткових витратах на дитину зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат та іншого. При цьому наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного доїльного суду, яка була викладена у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20.

Отже, згідно укладеного між сторонами Договору, аліменти на утримання спільної доньки у розмірі 7 000 гри. є обов`язковим щомісячним платежем, цільове призначення якого - утримання дитини та сплачується незалежно від фінансових можливостей батька у відповідному місяці. Додаткова матеріальна допомога на утримання дитини у розмірі 8 000 грн., не є обов`язковим щомісячним платежем, має цільовий (компенсаційний) характер надання такої допомоги (оплата лікування, реабілітаційних процедур, відвідування інклюзивних гуртків), має сплачуватись пропорційно обома батьками, про що чітко зазначено в п. 3.1 Договору (тобто якщо позивач вимагає від батька сплати 8 000 грн., то сума додаткових витрат на дитину має становити 16 000 грн. у відповідному місяці) та сплачується батьком за фінансової можливості надання такої допомоги у відповідному місяці.

У спірному періоді, зокрема протягом січня - жовтня 2024 року, на виконання вимог вказаного договору відповідачем було здійснено на користь позивача такі грошові виплати: 05.01.2024 року - загальна сума: 10 050, 00 грн. (сплата аліментів за січень у розмірі 7 000 гри., сплата додаткової матеріальної допомоги на дитину 3050 гри.); 05.02.2024 року - загальна сума: 10 050, 00 грн. (сплата аліментів за лютий у розмірі 7 000 грн., сплата додаткової матеріальної допомоги на дитину 3050 грн.); 05.03.2024 року - загальна сума: 10 050, 00 грн. (сплата аліментів за березень у розмірі 7 000 гри., сплата додаткової матеріальної допомоги на дитину 3050 гри.); 04.04.2024 року - загальна сума: 10 050, 00 грн. (сплата аліментів за квітень у розмірі 7 000 грн., сплата додаткової матеріальної допомоги на дитину 3050 грн.); 03.05.2024 року - 14.05.2024 року - загальна сума: 15 075,13 грн. (сплата травень за лютий у розмірі 7 000 грн., сплата додаткової матеріальної допомоги на дитину 8 075,13 грн.); 04.06.2024 року - загальна сума: 10 050,00 грн. (сплата аліментів за червень у розмірі 7 000 грн., сплата додаткової матеріальної допомоги на дитину 3050 грн.); 04.07.2024 року - загальна сума: 16 050, 00 грн. (сплата аліментів за липень у розмірі 7 000 грн., сплата додаткової матеріальної допомоги на дитину 9 050 гри.); 06.08.2024 року - загальна сума: 12 050, 00 грн. (сплата аліментів за серпень у розмірі 7 000 грн., сплата додаткової матеріальної допомоги на дитину 5050 гри.); 04.09.2024 року - загальна сума: 10 050, 00 грн. (сплата аліментів за вересень у розмірі 7 000 грн., сплата додаткової матеріальної допомоги на дитину 3050 грн.); 03.10.2024 року - загальна сума: 10 050, 00 грн. (сплата аліментів за жовтень у розмірі 7 000 грн., сплата додаткової матеріальної допомоги на дитину 3050 грн.).

Здійснення зазначених переказів підтверджується відповідною Довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 31 жовтня 2024 року. Таким чином, відповідачем протягом 10 місяців 2024 року було сплачено на користь позивача 113 525.13 грн., з яких цільова матеріальна допомога на забезпечення особливих потреб (здійснення заходів реабілітації та лікування у зв`язку з її захворюванням) спільної доньки ОСОБА_7 склала 43 525.13 грн.

Враховуючи, що приписами ст. 185 СК України передбачено, що брати участь у додаткових витратах на дитину зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них доживає дитина, то загальна сума грошових коштів, що була витрачена позивачем за 10 місяців 2024 року на лікування та реабілітацію доньки має становити не менше 87 050.26 грн..

Враховуючи те, що позивач наполягає на тому, що відповідач має перед нею заборгованість по сплаті додаткових витрат на дитину у розмірі 37 000 грн., то загальна сума підтверджених додаткових витрат понесених позивачем за вказаний період має вгадати 161 050.26 грн., виходячи із такого розрахунку: 43 525.13 (сума сплачена відповідачем) + 43 525.13 (сума, яка має покриватись позивачем, відповідно до приписів ст. 185 СК України та п.3.1. Договору, виходячи із принципу рівності часток) + 37 000 (сума заборгованості відповідача, яку намагається стягнути позивач) + 37 000 (сума, яка має покриватись позивачем, якщо вона заявляє про наявність у відповідача заборгованості в аналогічній сумі, виходячи із принципу рівності часток) = 161 050.26 грн. (має становити підтверджена сума додаткових витрат на дитину, якщо позивач вважає, що у відповідача наявна заборгованість у розмірі 37 000 грн.).

Одночасно із тим, позивачем не надано доказів того, що протягом січня-жовтня 2024 року нею були здійснені будь-які оплаті заходи щодо лікування/реабілітації спільної доньки ОСОБА_7 . Позивачем було надано індивідуальну програму реабілітації дитини-інваліда від 20 червня 2023 року (номер відсутній), складену Комунальним некомерційним підприємством «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради, яка передбачає проведення ноотропної терапії (курсово, 2 рази на рік), санаторно-курортне лікування у супроводі батьків (2 рази на рік), надання психіатричної допомоги (амбулаторно та стаціонарно).

На виконання цієї ІПР Комунальним закладом «Центр комплексної реабілітації для хто з інвалідністю «Мальва» Дніпропетровської міської ради було складено довідки про надані реабілітаційні послуги та результати комплексної реабілітації від 13 вересня 2024 року № 558 та від 22 листопада 2024 року № 640.

Інших медичних документів щодо фактичного проведення лікувальних/реабілітаційних заходів позивачем не надано.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ особам з інвалідністю і дітям з інвалідністю надаються безоплатно або на пільгових умовах на підставі індивідуальної програми реабілітації послуги із соціально-побутового і медичного обслуговування, допоміжні засоби реабілітації, медичні вироби, а також автомобілі, крісла колісні з електроприводом.

Доказів, що надані Комунальним закладом «Центр комплексної реабілітації для осіб інвалідністю «Мальва» Дніпропетровської міської ради реабілітаційні послуги були платними позивачем не надано, враховуючи наявність державних гарантій по забезпеченню дія осіб з інвалідністю безкоштовного лікування та реабілітації, а також те, що зазначені послуги надавались на базі комунального закладу (не приватного) обгрунтовано вважається, що послуги з реабілітації, вказані у довідках № 558 від 13 вересня 2024 року та № 640 від 22 листопада 2024 року були безкоштовними.

Таким чином, позивачем не надано доказів щодо цільового використання навіть тієї суми, яка була фактично сплачена відповідачем у спірний період та доказів того, що нею були витрачені кошти, які перевищують суму 87 050.13 (43 525.13 х 2 = 87 050.13 грн.). і тим більш не надано доказів того, що у відповідача існує заборгованість у розмірі 37 000 грн. за спірний період.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості у розмірі 37 000 грн. є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині розірвання договору про сплату аліментів та участь батьків у вихованні дитини від 11 лютого 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Маєвською М.Л. та зареєстровано за № 65 відповідач не заперечує, а оскільки самим договором передбачено його розірвання за згодою сторін, то суд вважає таку згоду досягнутою, тому позовні вимоги в цій частині підлягаючими задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 10 000 грн. додаткових витрат на дитину щомісячно: як вже було зазначено наявність додаткових витрат на дитину має довести сторона, що заявляє позовні вимоги про стягнення таких витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 185 СК України додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Позивач наполягає на тому, що додаткові витрати на дитину мають сплачуватись відповідачем щомісячно (тобто постійно) у розмірі 10 000 грн.. Таким чином, позивач має надати докази того, що такі витрати та на таку суму мають постійний (щомісячний) характер, є обов`язковими, невідворотними та не можуть бути отримані безкоштовно на базі державних та комунальних закладів охорони здоров`я.

Проте матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що послуги з лікування/реабілітації необхідно проводити дитині щомісячно (натомість зазначено, що такі заходи мають проводитись 2 рази на рік), або доказів того що такі послуги фактично надавались чи надаються щомісячно на платній основі та не можуть бути отримані на базі державних та комунальних закладів охорони здоров`я в межах державних гарантій визначених ст. 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю з Україні» від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ.

Крім того, додаткові витрати на дитину мають і покриватися обома батьками в рівних частинах, незалежно від того з ким проживає дитина.

Враховуючи, що позивач вважає, що щомісячна сума, яка має сплачуватись відповідачем становить 10 000 грн., вона має надати докази того, що вартість обов`язкових заходів лікування/реабілітації спільної доньки щомісячно становить не менше 20 000 грн.. Одночасно із тим, позивачем не надано будь-яких доказів, що такі заходи є необхідними, невідворотними та не можуть бути отримані на безкоштовній основі.

При цьому у розумінні ст. 185 СК України додаткові витрати на дитину з особливими потребами мають компенсаційний характер, що не позбавляє права позивача у майбутньому у разі, якщо такі витрати будуть понесені, звернутись до відповідача за відповідною компенсацією.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача додаткових витрат у розмірі 10 000 грн. щомісячно є передчасними та необгрунтованими, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення аліментів у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) на утримання позивачки ОСОБА_1 : відповідно до ст. 88 СК України якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.

Позивач зазначає, що позбавлена можливості працювати, оскільки проживає із дитиною, яка має інвалідність та потребує постійного догляду. Аналізуючи норми ст. 88 СК України можна дійти висновку, що право на отримання аліментів одному із подружжя безпосередньо пов`язане із потребою у постійному сторонньому догляді дитини з інвалідністю, з якою вона/він проживає та можливістю іншого з подружжя надавати таку матеріальну допомогу, а не з самим фактом проживання одного з подружжя (в даному випадку позивача) разом із дитиною з інвалідністю.

Отже на підтвердження свого права на аліменти позивач мала надати докази того, що з одного боку, спільна дитина з інвалідністю потребує постійного догляду, а з іншого - надати докази, що відповідач має можливість таку допомогу надавати.

Однак зазначені докази, позивачем не надані. Одночасно із тим, зазначається, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 . Таким чином станом на березень 2025 року їй виповнилось 7 повних років. З цього віку дитина має право на здобуття повної загальної середньої освіти, а батьки та держава мають обов`язок забезпечити дитині реалізацію цього права.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 12020 року № 463-IX право на здобуття повної загальної середньої освіти гарантується незалежно від віку, статі, раси, кольору шкіри, стану здоров`я, інвалідності, особливих освітніх потреб, громадянства, національності, політичних, релігійних чи інших переконань, місця проживання, мови спілкування, походження, сімейного, соціального та майнового стану, складних життєвих обставин, наявності судимості, а також інших обставин та ознак.

Відповідно до ч. 1. ст. 12 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-IX з метою належної організації освітнього процесу у закладах загальної середньої освіти формуються класи та/або групи, у тому числі спеціальні, інклюзивні, з дистанційною, вечірньою формою здобуття освіти, з навчанням мовою корінного народу чи національної меншини України поряд із державною мовою. У разі звернення батьків дитини з особливими освітніми потребами інклюзивний клас утворюється в обов`язковому порядку.

З ІПР від 20 червня 2023 року, яка була надана позивачем, вбачається, що Реві Евеліні рекомендована колективна форма навчання/інклюзивне навчання, згідно рішення ІРЦ інклюзивно-ресурсного центру, який має надати оцінку розвитку дитини та висновок про підтримку, якої вона потребує). Станом на вересень 2024 року у м. Дніпрі функціонують 692 інклюзивні класи у закладах середньої загальної освіти.

Відповідно до п. 21 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917 «Про деякі питання встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям» підставою для встановлення дитині категорії "дитина з інвалідністю підгрупи А" є виключно висока міра втрати здоров`я та надзвичайна (повна) залежність від постійного стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду та фактична нездатність до самобслуговування. До числа дітей із виключно високою мірою втрати здоров`я належать діти, які мають будь-які основні види порушень функцій організму III і IV ступеня їх вираження (виражені та значно виражені порушення) і обмеження життєдіяльності будь-якої категорії II, III і IV ступеня їх вираження (які оцінюються відповідно до вікової норми).

Відповідно до медичних документів, які надані позивачем ОСОБА_6 має діагноз «Помірна розумова відсталість з порушенням поведінки», F71.1, ступінь обмеження II (до проведення заходів з реабілітації) станом на 20 червня 2023 року, ступінь обмеження після проведених заходів реабілітації не зазначено. Тобто ОСОБА_6 має розлад, ступінь якого оцінюється як помірний, тобто такий, що не потребує постійного догляду та допомоги та не вказує на повну залежність від постійного стороннього догляду, згідно із висновком ЛКК вона може та має отримувати освіту, враховуючи її особливі освітні потреби (інклюзивна освіта).

Таким чином, твердження позивача про те, що вона не має можливості працювати у зв?язку із тим, що спільна донька потребує постійного стороннього догляду є необгрунтованим та суперечить наданим нею ж медичним документам. Крім того, позивач, будучи працездатною не працювала протягом 9 останніх років до народження доньки, тому вона є непрацевлаштованою, а не непрацездатною.

Рішенням Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 06 грудня 2022 року про розірвання шлюбу було встановлено, що сторони не проживають разом з 2019 року, при цьому ОСОБА_2 протягом в період з 01 січня 2020 року по 07 лютого 2022 року (до моменту укладення Договору) матеріально утримував спільну доньку та дружину шляхом перерахування на рахунок ОСОБА_8 грошових коштів на загальну суму 383 763.87 коп.. без урахування наданої допомоги в натуральній формі (придбання одягу, продуктів харчування, подарунків тощо).

Також, у червні 2022 року відповідач додатково оплатив медичні послуги ТОВ «Науково-дослідний інститут дитячої та сімейної психіатрії, психотерапії, психології, медичної та психосоціальної реабілітації» на суму 22 800 грн..

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Крім того, позивач у своєму позові не зазначила, що має від шлюбу з відповідачем спільного сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який на даний момент є повнолітнім та у зв`язку із отриманням освіти на денній формі навчання (довідка Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна від 03 лютого 2025 року № 4601-24/176) продовжує перебувати на повному утриманні відповідача. Позивач не надає коштів на утримання спільного сина: придбання продуктів харчування, одягу, оплату комунальних послуг, оплату лікування, оплату навчання та забезпечення інших потреб. У грудні 2024 року ОСОБА_10 переніс операційне втручання за направленням лікаря, вартість якого (втручання) становила 35 000 грн., що було повністю сплачено відповідачем.

Крім того, відповідач у період з квітня 2024 року по січень 2025 року сплатив за навчання спільного сина в Харківському національного університету ім. В.Н. Каразіна на загальну суму 17 229 грн.. Також, відповідачем було здійснено грошові перекази на картковий рахунок спільного сина ОСОБА_11 за період з грудня 2023 року по січень 2025 року на загальну суму 145 406.33 грн. на загальні потреби.

Одночасно із тим, сам відповідач має незадовільний стан здоров`я, у зв`язку із чим з 2008 року по квітень 2024 року переніс 7 операцій, має постійно вживати ліки та дотримуватись специфічного харчування, що підтверджується відповідними квитанціями АТ КБ «ПриватБанк». За останні шість років відповідач не придбавав жодного рухомого чи нерухомого майна, оскільки майже всі зароблені кошти витрачав та витрачає на утримання дітей та колишньої дружини (позивача).

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 2, 3 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на всіх вимогах позову, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені. Позовні вимоги уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. В разі відмови в задоволенні позову витрати не стягуються.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково: розірвати укладений між сторонами договір (повністю) про участь у вихованні дитини та сплату аліментів на дитину, а також про здійснення ним права на особисте виховання дитини від 11 лютого 2022 року, стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивач ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини з усіх заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 100 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви та до досягнення дитиною повноліття, стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу, задовольнивши уточнений позов частково, в задоволенні решти вимог відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про розірвання договору про участь у вихованні дитини та сплату аліментів на дитину, здійснення права на особисте виховання дитини, стягнення аліментів та додаткової матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, стягнення додаткових витрат на утримання дитини та аліментів на утримання її матері в такому вигляді в частині ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 7, 141, 150, 155, 180, 182, 183, 184, 185, 191, 199 Сімейного кодексу України, ст. 15, 16, 18 ЦК України. ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Розірвати укладений між сторонами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договір (повністю) про участь у вихованні дитини та сплату аліментів на дитину, а також про здійснення ним права на особисте виховання дитини від 11 лютого 2022 року.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця міста Дніпропетровська, РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 100 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 23 грудня 2024 року.

Допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах місячного платежу.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця міста Дніпропетровська, РНОКПП НОМЕР_2 , на користь держави судовий збір в сумі 3 028 грн..

В задоволенні решти позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про здійснення права на особисте виховання дитини, стягнення аліментів та додаткової матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, стягнення додаткових витрат на утримання дитини та аліментів на утримання її матері відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя