Номер провадження: 22-ц/813/5744/25
Справа № 522/8193/22
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Драгомерецького М.М.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без участі сторін, апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2025 року, повний текст якого складено 15 квітня 2025 року та ухваленого під головуванням судді Науменка А.В., у цивільній справі за позовною заявою Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету позову на стороні позивача: ОСОБА_3 , про визнання Договору №20 від 02.02.2017 року недійсним,

встановив:

04.07.2022 року Обслуговуючий кооператив (далі ОК) «ЕКОДОМ-1» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 , правонаступниками якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (т.2, а.с.239), третя особа: ОСОБА_5 , та в якому просило суд визнати недійсним до таовір № НОМЕР_1 про сплату пайових внесків в ОК «ЕКОДОМ-1» від 02.02.2017 року, підписаний між ОК «ЕКОДОМ-1» від імені голови кооперативу Корнієнко Н.О. та ОСОБА_4 .

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що позивачу стало відомо що нібито 02.02.2017 року невстановленими особами від імені голови ОК «ЕКОДОМ-1» ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був підписаний договір про сплату пайових внесків в ОК «ЕКОДОМ-1» №20, згідно умов якого ОК «ЕКОДОМ-1» зобов`язується організувати будівництво багатоповерхового житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями по АДРЕСА_1 за рахунок внесків учасників та інших асоційованих членів ОК «ЕКОДОМ-1» , здати його в експлуатацію, передати учаснику квартиру в об`єкті будівництва, обумовлену цим договором та всі документи, необхідні учаснику для реєстрації права власності, а учасник зобов`язується сплатити до ОК «ЕКОДОМ-1» внески в розмірах та в порядку, встановленому договором та має право отримати об`єкти нерухомості лише за повної сплати внеску, встановленого договором.

Об`єктом нерухомості є паркомісце, секція 1, поверх 2, загальна площа 16,20 кв.м, номер 20. Також невстановленими особами було видано ОСОБА_4 довідку про сплату внеску від 02.02.2017 року та акт прийому-передачі від 02.02.2017 року. З приводу факту підробки документів було відкрите кримінальне провадження.

Свідок у кримінальному провадженні ОСОБА_6 вказала, що з ОСОБА_4 вона не знайома та ніколи його не бачила, договір підписано за допомогою факсиміле, вказаний договір вона особисто не підписувала. Так само невідомо хто підписав за допомогою факсиміле довідку та акт прийому-передачі. У договорі сторони не домовлялися про підпис за допомогою факсиміле та не укладали окремої угоди, тому договір не відповідає положенням ч.3 ст. 207 ЦК України.

Таким чином, позивач посилався на те, що оспорюваний договір ним не укладався, волевиявлення позивача на укладення договору не було, жодні реальні наслідки сторонами не узгоджувалися, що є підставою для визнання договору недійсним.

Крім того, позивач зазначав, що грошові кошти від ОСОБА_4 на розрахунковий рахунок ОК «ЕКОДОМ-1» не надходили. Право власності за ОСОБА_4 в результаті розгляду скарги, поданої до Міністерства юстиції України ОК «ЕКОДОМ-1» та ТОВ «Ханбер» було скасовано. У теперішній час право власності на вказане паркомісце зареєстровано за ОСОБА_3 . Наявність двох договорів щодо одного об`єкту може потягти за собою матеріальні претензії, що спричинить майнову шкоду позивачу.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.04.2025 року у задоволенні позову ОК «ЕКОДОМ-1» було відмовлено (т.3, а.с. 66-72).

В апеляційній скарзі ОК «ЕКОДОМ-1» ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового судового рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.3, а.с.78-84).

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Заяць К.В., звертаючись із відзивом на апеляційну скаргу, також просив поновити процесуальний строк для подачі відзиву.

Клопотання було обґрунтовано тим, що копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційної скарги відповідачами у справі не отримувались. Із зазначеними документами у справі був ознайомлений адвокат відповідачів ОСОБА_7 .

Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Таким чином, враховуючи викладені у клопотанні обставини, а також те, що згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, колегія суддів вважає за необхідне клопотання задовольнити та поновити адвокату Зайцю К.В. строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Заяць К.В. просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.3, а.с.110-115).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, без участі учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.3, а.с.102-105).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним (т.3, а.с.65-72).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

З матеріалів справи вбачається, що 02.02.2017 року між ОК «ЕКОДОМ-1», в особі голови Корнієнко Н.О., та ОСОБА_4 було укладено договір №20 про сплату пайових внесків в ОК «ЕКОДОМ-1», відповідно до п. 1.1. якого ОК «ЕКОДОМ-1» зобов`язалося організувати будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 за рахунок внесків учасника та внесків інших асоційованих членів ЖБК, здати його в експлуатацію, передати учаснику квартиру в об`єкті будівництва та всі документи, необхідні учаснику для реєстрації права власності на нього, а учасник зобов`язався сплатити до ЖБК внески, та має право отримати об`єкт нерухомого майна лише за умови повної сплати внеску (т.1. а.с.19-21).

Голова ОК «ЕКОДОМ-1» Корнієнко Н.О. видала ОСОБА_4 довідку про те, що він зробив внесок в повному обсязі на виконання договору №20 від 02.02.2017 року у розмірі 25000,00 доларів США (т.1, а.с.23).

02.02.2017 року ОК «ЕКОДОМ-1», в особі голови Корнієнко Н.О., та ОСОБА_4 було підписано акт прийому-передачі до Договору №20 про сплату пайових внесків в ОК «ЕКОДОМ-1» від 21.03.2019року, відповідно до якого позивач передає, а відповідач приймає паркомісце за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.24).

Крім того, під час розгляду справи у суді першої інстанції свідок ОСОБА_6 , яка була головою ОК «ЕКОДОМ-1» на момент підписання оспорюваного договору, в судовому засіданні пояснила, що підпис на оспорюваному договорі схожий на її факсиміле (т.3, а.с.13-14).

З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що державним реєстратором Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничуком В.О. за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на паркомісце №20 в будинку АДРЕСА_2 .

Проте, в результаті розгляду Міністерством юстиції України скарги ОСОБА_5 , ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1», наказом №452/5 від 06.02.2020 року, було скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на вищевказане паркомісце (т.1 а.с.60).

Голова ОК «ЕКОДОМ-1» ОСОБА_8 звернувся до відділу поліції №2 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області з заявою про внесення відомостей до ЄРДР та розпочати кримінальне провадження за фактом скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_6 , в діях якої наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України (т.1, а.с.25-33).

За фактом звернення позивача було зареєстроване кримінальне провадження: 0000010 (т.1, а.с.46).

Згідно звіту про фактичні результати виконаних погоджених аудиторських процедур стосовно фінансової інформації ОК «ЕКОДОМ-1», виконаного 21.12.2021 ТОВ «Арте Аудит», не отримано доказів щодо сплати пайових внесків учасником ОСОБА_4 . Облікові записи в регістрах бухгалтерського обліку за період з 8.04.2016 року по 01.12.2021 року містять інформацію проведених з учасниками ОК «ЕКОДОМ-1» розрахунків по оплаті пайових внесків та передачі об`єктів нерухомості учаснику ОСОБА_4 (т.1, а.с.47-54).

Заявник апеляційної скарги зазначає, що вищевказаний оскаржуваний договір від 02.04.2017 року спричиняє шкоду ОК «ЕКОДОМ-1» у зв`язку з невиконанням зобов`язань по договору про співпрацю від 22.10.2015 року та тягне за собою цивільно-правову відповідальність позивача - ОК «ЕКОДОМ-1» перед ТОВ «ХАНБЕР», чим також порушуються права позивача.

Однак, із зазначеним неможливо погодитися, оскільки позивачем апелянтом у справі не доведено та не наведено доказів на підтвердження того, що оскаржуваним договором порушуються його права, більше того, зазначені вище доводи позивача не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на те, що вказані підстави позовних вимог не розглядалися у суді першої інстанції, відповідно до норм чинного законодавства, вони не можуть розглядатися при апеляційному розгляді справи.

Посилання позивача апелянта у справі на те, що наявність вказаного договору викликає суперечності між ОК «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_3 , яка наразі є власником майна за вказаним договором, що може потягти матеріальні претензії ОСОБА_3 до ОК «ЕКОДОМ-1», та спричинить майнову шкоду позивачу, - взагалі нічим не доведені та необґрунтовані. Вказана позовна вимога заявлена, як вимога на майбутнє.

Суд першої інстанції правильно зазначив в оскаржуваному рішенні, що згідно зі ст.ст.16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 638/2304/17 зазначено, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 вказувала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року справі № 910/3009/18 від 04.09.2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17 зроблено висновок, що «за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи».

Як було вказано вище, реєстрація права власності за ОСОБА_4 була припинена, та на теперішній час власником на спірне паркомісце є ОСОБА_3 (т.1, а.с.58-59).

Також Верховний Суд в своїй постанові від 27.10.2021 року, справа № 202/7377/16-ц, прийшов до висновку, що при розгляді справ про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суди мають враховувати, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Таким чином, на час розгляду справи спірним договором, укладеним між ОСОБА_4 та ОК «ЕКОДОМ-1» жодні права, інтереси чи свободи ОК «ЕКОДОМ-1» не порушенні, розгляд справи з вимогами на майбутнє не передбачений чинним цивільно-процесуальним законодавством, та в даному випадку вимоги про визнання недійсними договору, укладеного між ОК «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_4 , не є ефективним способом захисту, адже невідомо яким чином заявлені позовні вимоги будуть поновлювати права позивача.

Так, наслідками недійсності договору є реституція, тобто повернення сторін до попереднього стану, однак право власності на предмет оскаржуваного договору належить третій особі, тобто визнання недійсним договору, укладеного між позивачем та відповідачем, не матиме наслідком повернення майна у власність позивача.

Отже, не вбачається порушення суб`єктивного цивільного права (інтересу) позивача і апелянта - ОК «ЕКОДОМ-1» та невизнання чи оспорення його, для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним. Визнання оскаржуваного договору недійсним не призведе до повернення сторін до попереднього стану, а підстав для захисту позивача від можливих претензій третьої особи не встановлено.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду від 15 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19.09.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева