ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6642/25 Справа № 175/3701/24 Суддя у 1-й інстанції - Журавель Т. С. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дрожак Ю. М. на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Дніпро», третя особа - Новоолександрівська сільська рада, про визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, яку обґрунтовувала тим, що у 1994 році бабуся позивача - ОСОБА_2 , отримала для користування квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі того, що була ліквідатором аварії на ЧАЕС. Після смерті ОСОБА_2 , особовий рахунок було оформлено на матір позивача ОСОБА_3 . Наразі вказаною вище квартирою користується позивач, сплачує рахунки за комунальні послуги та утримує житлове приміщення. Квартира є неприватизованою та знаходиться на балансі Державного підприємства «Дослідне господарство «Дніпро». Позивач неодноразово намагалася вирішити питання щодо приватизації квартири, проте їй було відмовлено у зв?язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Просила визнати за нею право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 08 квітня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування посилався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також не з`ясуванням обставин, які мають значення для справи та ненаданням їм відповідної оцінки.

З посиланням на доводи, аналогічні доводам позовної заяви, зазначав, що бабуся позивача отримала у користування квартиру АДРЕСА_2 , як ліквідатор ЧАЕС, а тому ОСОБА_1 , як член сім`ї наймача має право проживати у вказаній квартирі. Звертає увагу, що за вказаною адресою проживає все своє життя, а після смерті матері, яка є дочкою наймача, відкрито дбає та користується вказаним житлом. Зазначені обставини підтверджені допитаними у судовому засіданні свідченнями свідків, квитанціями про оплату комунальних послуг, копією судового наказу про стягнення з позивача комунальних послуг за цією адресою, а також іншими документами, які підтверджують її реєстрацію у спірній квартирі. Однак на зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із недоведеністю факту проживання та ведення спільного господарства з наймачем квартири за її життя.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Про дату, час і місце судового засідання сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку повісток до Електронних кабінетів представника позивача, відповідача та третьої особи, конверт із відміткою АТ «Укрпошта» про причини не вручення судової повістки ОСОБА_1 «адресат відсутній за вказаною адресою», а також довідка про доставку судової повістки у вигляді СМС на номер телефону ОСОБА_1 .. Від представника ОСОБА_1 -адвоката Дрожак Ю.М. надійшла заява про слухання справи у її відсутність та відсутність ОСОБА_1 ..

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач належними та допустимими доказами не довела факту законного вселення та проживання у спірній квартирі разом із наймачем.

Із такими висновками суду першої інстанції можливо погодитись з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено,що згідно довідки про склад сім`ї, виданої Новоолександрівською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області від 27.06.2023 року №2013, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

З витягу з реєстру територіальної громади вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за вказаною адресою з 27.03.2008 року.

Надано дві сторінки копії паспорта, виданого на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак штамп з пропискою в спірній квартирі містить дату реєстрації 27.03.2008 року, тобто до видачі паспорта. Інші сторінки паспорта щодо місця проживання відсутні.

Судовим наказом Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.11.2017 року заяву КП «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради про видачу судового наказу про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (ІПН: НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (ІПН: НОМЕР_2 ) на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (п/р: НОМЕР_3 в АТ «Укрсиббанк» МФО: 351005) заборгованість по оплаті за водопостачання та водовідведення з урахуванням 3% річних та інфляційного збільшення в розмірі 14 962 грн. 31 коп., з яких: 8 434 грн. 32 коп. сума основного боргу, 988 грн. 36 коп. - сума 3% річних, 5 539 грн. 63 коп. інфляційне збільшення, тобто з кожного по 7 481 грн. 15 коп.

За інформацією виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 19.05.2023 року будинок АДРЕСА_1 щі Дослідне знаходиться на балансі ДПГП «ДНІПРО». На підставі яких правовстановлюючих документів квартира АДРЕСА_3 за вказаною вище адресою, кому і коли надавалася, виконавчому комітету Новоолександрівської сільської ради не відомо.

Відповідно до відповіді в.о. директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Дніпро» від 22.06.2023 року №75, згідно копії внутрішньої реєстрової книги будинків АДРЕСА_4 прописано ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яку знято з реєстрації 29.01.2009 року. Інші відомості щодо порядку передачі даної квартири, видачі ордеру на вселення чи інших документів у балансоутримувача відсутні.

Згідно копії внутрішньої реєстрової книги будинків 43-44 за адресою: АДРЕСА_1 в спірній квартирі були зареєстровані ОСОБА_2 , та її донька - ОСОБА_3 , які були зняті з реєстрації у зв`язку зі смертю. Крім того, значиться зареєстрованою з грудня 1988 року ОСОБА_5 ,яка знята з реєстрації 31.03.2008 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Микільською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області від 04.01.2009 року, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що 04.01.2000 року зроблено актовий запис №1.

ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Дніпровському, Солонянському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 15.06.2021 року, актовий запис №444.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що у 1994 році її бабуся ОСОБА_2 отримала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі того, що була ліквідатором аварії на ЧАЕС. Наразі вказаною вище квартирою користується позивач, сплачує рахунки за комунальні послуги та утримує житлове приміщення.

Зазначена обставина ніким не оспорюється. Проте позивач не зазначає з якого часу вона вселилася в спірну квартиру та на яких умовах, та чи мала згоду основного квартиронаймача на вселення.

На підтвердження надає квитанції про оплату комунальних послуг за 2024 та 2025 роки.

Допитані у суді першої інстанції свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона в будинку проживає з 2003 року. Позивач проживає в спірній квартирі з донькою та чоловіком. Свідок ОСОБА_7 пояснив, що в спірній квартирі проживала мати позивача, а останні роки у цій квартирі мешкає позивач з родиною.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Змістом статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд) (частина перша статті 5 ЖК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно з частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Змістом статті 65 ЖК України передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічні правові висновки викладено, зокрема, у змісті постанов Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).

Право користування жилим приміщенням нарівні із наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21)).

Аналіз змісту статті 65 ЖК України у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у змісті постанов Верховного Суду від 12 квітня 2021 року в справі № 127/26104/18 (провадження № 61-23331св19), від 03 лютого 2021 року в справі № 643/3624/16 (провадження № 61-5000св19), від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20), від 06 жовтня 2021 року у справі № 646/660/19 (провадження № 61-17363св20), від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц (провадження № 61-2027св22).

Відповідно до частини першої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття (частина друга статті 107 ЖК України).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановивши характер спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою факту її вселення у спірне приміщення за життя його наймача та за його згодою ( ОСОБА_2 ) та постійного проживання з останньою та ведення з ним спільного господарства, а також того, що зазначена квартира була постійним місцем її проживання.

Зокрема як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивачка з березня 2008 року має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 , яка отримала для користування зазначене житлове приміщення, що не заперечується балансоутримувачем квартири (відповідачем), померла ІНФОРМАЦІЯ_7 . Тобто реєстрація позивача відбулась вже після смерті наймача, при цьому відомостей щодо попереднього місця проживання позивача матеріали справи не містять.

Крім того, запис про реєстрацію позивача містить суперечливу інформацію, так згідно витягу з реєстру територіальної громади та однієї сторінки паспорта вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована в спірній квартирі з 27.03.2008 року. Однак згідно копії внутрішньої реєстрової книги будинків 43-44 за адресою: АДРЕСА_1 в спірній квартирі значиться зареєстрованою ОСОБА_5 з грудня 1988 року та знята з реєстрації 31.03.2008 року. Наявні суперечності нічим не спростовані.

У змісті постанови від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) Верховний Суд зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що всі докази, якими сторона позивача намагається підтвердити факт проживання у спірній квартирі підтверджує факт проживання виключно після смерті наймача ОСОБА_2 , на що правильно звернув увагу суд першої інстанції. Зокрема квитанції про оплату комунальних послуг датовані 2024 та 2025 роками, з копії судового наказу не можливо встановити період за який стягнута заборгованість за житлово-комунальні послуги та сам по собі судовий наказ не є належним та допустимим доказом, який безспірно підтверджує вселення позивача в спірну квартиру за згоди основного квартиронаймача та проживання з нею однією сім`єю і ведення спільного господарства. З долучених до матеріалів справи показань свідків не встановлено факт вселення позивача до смерті наймача у 2000 році та до смерті її матері ОСОБА_8 в 2021 році.

Зокрема слід звернути увагу, що свідок ОСОБА_6 зазначала, що проживає у квартирі по сусідству з 2003 року, тобто підтвердити факт проживання позивача до 2000 року у спірній квартирі вона не може. З долучених до матеріалів справи пояснень свідка ОСОБА_7 вбачається, що він проживає по сусідству з 1999 року та підтверджує той факт, що в квартирі до моменту смерті проживали наймач - ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_9 , яка є матір`ю позивача. ОСОБА_10 проживає в спірній квартирі останні роки разом із родиною.

Таким чином свідки не підтвердили того, що позивач проживала в квартирі з дозволу квартиронаймача, яким була ОСОБА_2 .. Доказів того, що в послідуючому ОСОБА_3 була основним квартиронаймачем матеріали справи не містять. Згідно копії паспорту остання значилася зареєстрованою в АДРЕСА_5 .04.2008 року, тобто не могла бути основним квартиронаймачем в спірній квартирі та надавати згоду на вселення в спірну квартиру позивача.

Також позивач стверджує, що вона є онукою ОСОБА_2 , однак матеріалами справи зазначений факт не підтверджується. Таким чином не доведено, що позивачка є членом сім`ї наймача.

Встановивши, що доказів на підтвердження вказаних вище обставин, а також доказів того, що позивачка вселилася в спірну квартиру як член сім`ї ОСОБА_2 за наявності на це згоди останньої як наймачки квартири, проживала разом із наймачем у зазначеному житловому приміщенні за життя останньої, матеріали справи не містять, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_1 членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, а також визнання її наймачем вказаної квартири у розумінні 64, 65 ЖК України порядку.

Оскільки позивачем не доведено дотримання встановленого порядку при її вселенні, що це приміщення було постійним місцем її проживання, що вона вела з наймачем спільне господарство та тривалість часу їх проживання.

Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду з ухваленням нового немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст.368, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дрожак Ю.М. залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2025 року.

Судді: