РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Козленко Г.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про визнання протипраним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Борисенко Ірина Георгіївна, діючи в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (далі - відповідач, Товариство, ТОВ «Оператор ГТС України»), в якому з урахуванням змін позовних вимог просить:

- визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження та екології в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на підставі ст.147 КЗпП України 03.07.2024;

- скасувати наказ генерального директора ТОВ «Оператор ГТС України» «Про звільнення за ст.147 КЗпП України» №595/К від 02.07.2024» ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження та екології в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» 03.07.2024;

- внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 : «Запис за номером 21 від 03.07.2024 недійсний. Поновлений на попередній посаді»;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.07.2024 по дату ухвалення рішення у даніц справі із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 5091,36 грн;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на користь ОСОБА_1 судові витрати: 1211,20 грн. судового збору та 60000 грн. витрат на правову допомогу;

- допустити негайне виконання рішення суду в порядку пп.4 п.1 ст.430 ЦПК України.

Позовні вимоги обґрунтовує наступним.

02.07.2019 позивач був призначений на посаду начальника управління використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження та екології в ТОВ «Оператор ГТС України».

На підставі службової записки заступника генерального директора з організації захисту критичної інфраструктури - директора з безпеки ТОВ «Оператор ГТС України» від 13.05.2024 №ТОВСЛ-24-17811, генеральним директором ТОВ «Оператор ГТС України» було видано наказ «Про проведення службового розслідування» №369 від 14.05.2024, щодо можливих порушень законодавства під час проведення закупівлі послуг у сфері поводження з відходами, та створено комісію для проведення такого розслідування у складі 3 осіб - працівників ТОВ «Оператор ГТС України» з відділу службових розслідувань.

Вказаною комісією було проведено службове розслідування, за результатами якого складений Акт службового розслідування від 24 червня 2024 року.

На підставі проведеного службового розслідування генеральний директор ТОВ «Оператор ГТС України» видав наказ «Про звільнення за ст. 147 КЗпП України» №595/К від 02.07.2024, яким наказав звільнити ОСОБА_1 , начальника управління використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження та екології апарату 03 липня 2024 року за порушення трудової дисципліни, ст. 147 КЗпП України.

Позивач вважає даний наказ про звільнення незаконним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на те, що згідно з нормами чинного законодавства перелік підстав для звільнення працівника за ініціативою роботодавця є виключним, загальні підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця визначені положенням ст. 40 КЗпП України, а додаткові підстави визначені ст. 41 КЗпП України. Водночас жодна з підстав, передбачених нормами КЗпП для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за ініціативи роботодавця за п.п. 3,4,7,8 ст.40 та п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України не могла бути застосована до позивача, а їх застосування було б незаконним, оскільки відсутні факти прогулу чи систематичного невиконання позивачем посадових обов`язків, появи в нетверезому стані, вчинення за місцем роботи розкрадання, встановленого вироком суду, а також факту одноразового грубого порушення трудових обов`язків, як керівником підприємства, оскільки позивач не обіймав таку посаду.

Вказує, що до позивача було застосовано заходи дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за невиконання або неналежне виконання завдань та обов`язків, визначених посадовою інструкцією, проте під час здійснення службового розслідування комісією не було досліджено питання щодо систематичності порушень, і на позивача раніше не було накладено дисциплінарне чи громадське стягнення. Тому застосування до нього стягнення у вигляді звільнення за невиконання посадових обов`язків є незаконним у зв`язку з відсутністю факту систематичності.

Вказує на порушення відповідачем вимог ст.ст. 148, 149 КЗпП України щодо строків та порядку застосування дисциплінарних стягнень, зокрема щодо надання позивачу можливості надати письмові пояснення.

Так, датою виявлення порушень вважає дату службової записки заступника генерального директора з організації захисту критичної інфраструктури - директора з безпеки ТОВ «Оператор ГТС України» від 13.05.2024 №ТОВСЛ-24-17811, на підставі якої було видано наказ «Про проведення службового розслідування» №369 від 14.05.2024. Так як датою застосування до позивача стягнення є дата наказу про звільнення від 02.07.2024, вважає, що відповідачем пропущений місячний строк для застосування до позивача дисциплінарного стягнення. Також вважає пропущеним шестимісячний строк для накладення дисциплінарного стягнення, який починає рахуватись від дня вчинення проступку, оскільки часом вчинення інциденту є оформлення позивачем закупівель 21.12.2022, 05.01.2023, 03.04.2024.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року витребувано докази у відповідача.

16.10.2024 відповідач надіслав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що за результатами проведення службового розслідування комісією Товариства був складений відповідний Акт, в якому встановлено ряд порушень, допущених начальником управління використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження та екології ОСОБА_2 02.07.2024 року позивача було ознайомлено з даним Актом.

Вказує, що було дотримано строку накладення дисциплінарного стягнення, оскільки порушення трудових обов`язків позивачем було зафіксовано за результатами службового розслідування в акті від 24.06.2024, а службова записка від 13.05.2024 лише повідомляла про можливі порушення законодавства та була підставою для проведення службового розслідування. Зазначає, що письмові пояснення були надані позивачем 23.05.2024. Відтак, Товариством не було порушено вимог ст.ст.147,148 КЗпП України.

01.11.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідач не спростував позовних вимог позивача та не надав жодного доказу, обмежуючись лише словесними твердженнями.

12.11.2024 від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, де представник відповідача, не погоджуючись з аргументами позивача, наголошує, що статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Оскільки пояснення були надані позивачем 23.05.2024, то вказана норма порушена не була. Також наголошено, що були дотримані строки, передбачені ст. 148 КЗпП.

Ухвалою від 15.08.2025 прийнято заяву про збільшення позовних вимог в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу.

Вивчивши матеріали справи, письмові докази, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів суд встановив наступні обставини.

Наказом від 01.07.2019 № 330-к ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника управління використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження та екології в ТОВ «Оператор ГТС України».

13.05.2024 заступником генерального директора з організації захисту критичної інфраструктури - директора з безпеки ТОВ «Оператор ГТС України» складено службову записку №ТОВСЛ-24-17811 щодо можливих порушень законодавства під час проведення закупівлі послуг у сфері поводження з відходами.

14.05.2024 генеральним директором ТОВ «Оператор ГТС України» було видано наказ №369 «Про проведення службового розслідування».

На виконання вказаного наказу створено комісію у складі трьох посадових осіб відділу службових розслідувань Товариства.

23.05.2024 ОСОБА_1 голові комісії з проведення службового розслідування були надані пояснення, де висвітлено відповіді по суті поставлених питань.

24.06.2024 складено Акт службового розслідування. За висновками вказаного акту інформація про наявність інциденту у вигляді порушень вимог законодавства, нормативних документів Товариства працівниками ТОВ «Оператор ГТС України» знайшла своє підтвердження (п.1 Висновків Акту). Час вчинення інциденту вказано: начальником управління використання ПЕР, енергозбереження та екології - ОСОБА_1 - протягом оформлення закупівель UA-2022-11-14-011479-a (договір № від 21.12.2022), UA-2022-11-28-011058-a (договір № від 05.01.2023), UA-2024-04-03-009322-a (№ від 09.05.2024) - кінцева дата 03.04.2024 (п.2 Висновків Акту). За результатами службового розслідування комісією встановлені особи, причетні до інциденту, серед яких - начальник управління використання ПЕР, енергозбереження та екології - ОСОБА_1. (п.5.1 Висновків Акту). В Акті надано пропозиції: розглянути питання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення в порядку ст.147 КЗпП України начальника управління використання ПЕР, енергозбереження та екології - ОСОБА_1 .

02.07.2024 ОСОБА_1 ознайомився з Актом службового розслідування. В Листі ознайомлення з Актом службового розслідування ним власноручно внесено запис: «з результатами та висновками службового розслідування категорично не згідний, по кожному пункту акту та висновків готовий надати ґрунтовні роз`яснення. З виконавцями угод ніяких контактів не маю і мої дії виключно в рамках повноважень та чинного законодавства і внутрішніх нормативних документів.»

02.07.2024 видано Наказ №595/к «Про звільнення за ст. 147», яким наказано звільнити ОСОБА_1 , начальника управління використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження та екології апарату 03 липня 2024 за порушення трудової дисципліни, ст. 147 КЗпП України.

В мотивувальній частині вказаного наказу викладено наступне формулювання:

«Як вбачається за результатами службового розслідування, за результатами якого був складений відповідний акт (№ТОВСЛ-24-25289 від 02.07.2024) начальник управління використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження та екології апарату ОСОБА_1 під час організації проведення закупівлі та укладення договорів порушив вимоги:

1. пп.1.4, 3.1, 4.25, 4.38 посадової інструкції;

2. ч.3 ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі»;

3. Наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 15.04.2020 №708, яким визначений «Порядок визначення предмета закупівлі»;

4. п.12 Порядку «Про розміщення інформації про публічні закупівлі» затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства №1082 від 11.06.2020;

5. розділу 12 Кодексу корпоративної етики, затвердженого наказом Товариства №319 від 11.12.2019».

Вирішуючи спір у даній справі суд звертає увагу на таке.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. (Постанова Верховного Суду від 16.12.2022 у справі № 761/34905/20).

Відповідно до ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках, вказаних у цій статті.

Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов містяться в ст. 41 КЗпП України.

Згідно зі ст. 147 КЗПп України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Таким чином, стаття 147 КЗпП України встановлює лише види стягнень, які можуть бути застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни. Проте підстави для звільнення з ініціативи роботодавця вказані в ст.ст. 40, 41 даного Кодексу.

Отже, звільнення за порушення трудової дисципліни має здійснюватися на підставі відповідних пунктів статтей 40 та 41 КЗпП України.

Водночас в Наказі №595/к від 02.07.2024 не вказано жодного пункту статтей 40 чи 41 КЗпП України, на підставі якого здійснено звільнення з посади ОСОБА_1 .

Згідно із роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.12.1992 р. №9 «Про практику розгляду трудових спорів» при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок, попередня робота працівника тощо.

У наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення.

Роботодавець має право вимагати від працівника виконання лише тих трудових обов`язків, які обумовлені між ними, і застосовувати дисциплінарну відповідальність за вчинення працівником проступку, тобто не просто за виявлення факту порушення трудової дисципліни, а за наявності встановленої особи працівника, яка порушила трудові обов`язки, її вини, характеру порушення трудової дисципліни, шкідливих наслідків виявленого правопорушення, встановлення причинного зв`язку між правопорушенням та шкідливими наслідками.

Суд звертає увагу, що в наказі про звільнення позивача відсутні посилання на конкретні обставини допущеного працівником порушення трудової дисципліни, за яке він підлягає звільненню. У відзиві на позов відповідач також не вказує конкретну фактичну та правову підставу, за якою звільнено позивача, обмежуючись посиланням на Акт службового розслідування, та наполягаючи, що звільнення позивача було стягненням за порушення ним трудових обов`язків.

Порядок застосування дисциплінарних стягнень встановлено статтею 149 КЗпП України, згідно з яким до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

З листа ознайомлення з Актом службового розслідування вбачається, що ОСОБА_1 висловив бажання надати ґрунтовні пояснення по кожному пункту акту та висновків. Водночас немає відомостей, що відповідач відібрав у позивача письмові пояснення по суті тих порушень, які ставляться за провину позивачу і за вчинення яких на позивача планується накладення дисциплінарного стягнення. Письмові пояснення, надані позивачем 23.05.2024 в ході проведення службового розслідування голові комісії з проведення службового розслідування, викладені в форматі питання-відповідь та не мають поля для вільного висловлення позивачем своїх доводів. За наведених обставин немає підстав вважати, що відповідачем дотримано вимог статті 149 КЗпП України щодо виконання роботодавцем обов`язку зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Таким чином відповідачем не доведено, що ним було дотримано процедури, що передує звільненню працівника за порушення трудової дисципліни.

Також за формулювань, наведених у наказі про звільнення позивача, не видається можливим встановити конкретну фактичну та юридичну підставу для звільнення з посади.

Разом з тим не знайшов свого підтвердження факт пропуску відповідачем строків накладення дисциплінарного стягнення, вказаних в ст. 148 КЗпП України. Так, Акт службового розслідування, яким встановлено порушення з боку позивача, датовано 24.06.2024. Оскільки наказ про звільнення позивача видано 02.07.2024 року, місячний строк з дня виявлення проступку для накладення стягнення роботодавцем не пропущений. Також немає підстав стверджувати про недотримання шестимісячного строку з дня вчинення проступку, оскільки відповідно до Висновків, викладених в Акті службового розслідування, датою кінцевого порушення вказано 03.04.2024.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідач не довів, що звільнення позивача з посади було проведено без порушення законодавства про працю. Відтак, наказ генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» № 595/к від 02.07.2024 «Про звільнення за ст. 147 КЗпП України» суд вважає незаконним, та таким, що підлягає скасуванню.

Гарантії працівників при незаконному звільненні з роботи та порушенні порядку їх звільнення з роботи визначені законодавцем у статті 235 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відтак, позивач ОСОБА_1 підлягає поновленню на попередній роботі, тобто на посаді начальника управління використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження та екології з 3 липня 2024 року.

Відповідно до п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі, запис про звільнення визнається недійсним у такому порядку: після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за № таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі".

Таким чином, вимога про внесення відповідного запису до трудової книжки позивача у разі поновлення його на посаді відповідає чинному законодавству.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Правила обрахунку середнього заробітку визначені постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Згідно з п.п.2, 5, 8 вказаного Порядку середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих (календарних) днів на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки про доходи, наданої ТОВ «Оператор ГТС України», нарахована заробітна плата позивача у травні 2024 складала 94871,03 грн, у червні 2024 - 101997,91 грн, у липні 116 930,39 грн.

Враховуючи, що датою звільнення є 02.07.2024, то відповідно до вказаного вище Порядку для розрахунку беруться два останні календарні місяці роботи - травень та червень 2024 року.

Відповідно, заробітна плата позивача за два місяці до звільнення становила 196868,94 грн (94871,03 грн у травні та 101 997,91 грн у червні 2024 року). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 4578,35 грн (94871,03 грн + 101997,91 грн)/(23+20 робочих днів).

Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за один рік, що підлягає стягненню з ТОВ «Оператор ГТС України» на користь позивача, складає 1185792,65 грн (259 робочі дні х 4578,35).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від у справі від 18 серпня 2018 року у справі №359/10023/16-ц викладено такий правовий висновок.

При стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України, суд керувався постановою Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ цієї Постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Таким чином, визначена судом сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з ТОВ «Оператор ГТС України» на користь позивача, обрахована без віднімання сум податків та зборів.

Що стосується вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 60000,00 грн, суд зазначає наступне.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст.141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Також, відповідно до ч.1-3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч.4-6 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст.27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру на її оплату, до матеріалів справи позивачем додано:

- копію договору №10/07-24 про надання адвокатських послуг від 10 липня 2024 року, укладеного між адвокатським об`єднанням «Місечко та Партнери» та ОСОБА_1 ;

- копію ордеру серії ВВ №1042438 від 10 вересня 2024 року;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛГ №000429 від 14 липня 2023 року;

- копію рахунка-фактури № LS-148 від 10 липня 2024 року;

- копію платіжної інструкції №70049720 від 11.07.2024;

- копія акту наданих послуг.

Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).

Враховуючи обсяг фактично наданих позивачу послуг з правової допомоги, беручи до уваги складність справи, суд доходить висновку, що обґрунтованим та розумним розміром витрат позивача на правову допомогу, які належить стягнути з відповідача, належить вважати витрати в сумі 30000,00 грн.

Таким чином, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 31211,20 грн в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат (1211,20 грн - судового збору, 30000,00 грн - витрат на правову допомогу).

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Керуючись статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» «Про звільнення за ст.147 КЗпП України» №595/К від 02.07.2024».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження та екології в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» з 3 липня 2024 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на користь ОСОБА_1 1185792 (один мільйон сто вісімдесят п`ять тисяч сімсот дев`яносто дві) гривні 65 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на користь ОСОБА_1 31211 (тридцять одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження та екології в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України».

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.О.Козленко