ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/14374/22

Провадження № 22-ц/820/1860/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Плінська І.П.,

з участю представників позивача ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 2 червня 2025 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення.

ОСОБА_5 зазначив, що на підставі свідоцтва про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу серії НМС №96145 від 25 березня 2021 року він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 (далі житловий будинок). У цьому будинку зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які не перебувають з позивачем у родинних відносинах. Відповідачі проживають у житловому будинку без будь-яких законних підстав, оскільки втратили право власності на нього, внаслідок чого позивачу чиняться перешкоди у користуванні своїм майном.

За таких обставин ОСОБА_5 просив суд усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 із цього будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 2 червня 2025 року позов задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_5 перешкоди в користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 з житлового будинку про АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 992 грн 40 коп. судового збору.

В решті позову відмовлено.

Суд керувався тим, що ОСОБА_5 є власником житлового будинку, в якому місце проживання відповідачів не зареєстровано. Наразі ОСОБА_3 проживає у житловому будинку та створює перешкоди для ОСОБА_5 у користуванні майном, а тому порушене право підлягає захисту шляхом виселення ОСОБА_3 з житлового будинку. Водночас ОСОБА_5 не довів належними та допустимими доказами проживання ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у житловому будинку та створення ними позивачу перешкод у користуванні майном, а тому в цій частині позов є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційних скарг

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині його виселення та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в ході примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 боргу за договором позики звернуто стягнення на житловий будинок, а позивач отримав у власність цей будинок в рахунок погашення боргу. ОСОБА_5 набув право власності на житловий будинок внаслідок недобросовісної поведінки та зловживання своїм правом, у зв`язку з чим відкрито кримінальне провадження, в рамках якого житловий будинок визнано речовим доказом і на нього накладено арешт. Виселення ОСОБА_3 з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення унеможливить проведення досудового розслідування та створить загрозу втручання у його право на повагу до житла.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у виселенні ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт проживання ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у житловому будинку встановлений рішенням суду, внаслідок чого ця обставина не підлягає доказуванню. Відтак ОСОБА_6 і ОСОБА_7 слід виселити з житлового будинку, оскільки вони створюють ОСОБА_5 перешкоди у користуванні своїм майном.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Сторони не подали відзиви на апеляційні скарги.

Щодо розгляду справи апеляційним судом за відсутності відповідачки

Відповідно до статті 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», заява №11681/85, рішення від 7 липня 1989 року, пункт 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є перешкодою для розгляду справи.

Ухвалою від 19 серпня 2025 року справа була призначена до судового розгляду в суді апеляційної інстанції на 30 вересня 2025 року о 13 годині.

30 липня 2025 року ОСОБА_6 одержала копії ухвал про відкриття апеляційного провадження та копії апеляційних скарг, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 2 а.с. 98, 99). Водночас направлена на зазначену у справі адресу відповідачки ОСОБА_6 судова повістка повернулася до суду з відміткою у поштовому повідомленні про відсутність адресата за місцем проживання (т. 2 а.с. 102). тобто відповідачка повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді.

29 вересня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи, оскільки вона має гострі проблеми зі здоров`ям і потребує медичної допомоги. Водночас відповідачка ОСОБА_6 не зявилася в судове засідання.

Із медичних довідок і скриншоту запису до лікаря (т. 2 а.с. 116-118) слідує, що ОСОБА_6 тривалий час хворіє на хронічне захворювання. Водночас ці документи не свідчать про неможливість відповідачки брати участь у судовому засіданні.

Оскільки поважність причини неявки ОСОБА_6 не підтверджена, то апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу в даному судовому засіданні. При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що відкладення розгляду справи призведе до порушення розумного строку розгляду апеляційних скарг.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції не з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, не врахував норми статей 9, 109 Житлового кодексу України (далі ЖК України), статті 311 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та не застосував норми статей 81, 82 ЦПК України.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народився син ОСОБА_7 .

За час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 набули житловий будинок. У житловому будинку було зареєстровано місце проживання відповідачів.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 липня 2018 року у справі №686/6330/18 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 30 830 доларів США та 16 880 євро боргу за договором позики та 13 215 грн судового збору. Ухвалою від 14 березня 2019 року замінено сторону виконавчого провадження стягувача ОСОБА_8 на його правонаступника, ОСОБА_5

19 червня 2019 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області видав щодо ОСОБА_3 виконавчий лист №686/6330/18-ц, який перебував на виконанні у приватного виконавця Лабчука Р.М. (виконавче провадження №59433450). У рамках цього виконавчого провадження приватний виконавець Лабчук Р.М. звернув стягнення на житловий будинок, який був описаний, оцінений і переданий на реалізацію з прилюдних торгів.

За результатами проведених 10 березня, 10 квітня та 14 травня 2020 року ДП «Сетам» електронних торгів житловий будинок не був реалізований, у зв`язку з чим ОСОБА_5 виявив бажання залишити його за собою.

25 травня 2020 року приватний виконавець Лабчук Р.М. передав житловий будинок стягувачу ОСОБА_5 у рахунок погашення боргу за відповідними постановою та актом.

На підставі акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 25 травня 2020 року приватний нотаріус Кушал Д.В. видала ОСОБА_5 свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, які не відбулися, від 25 березня 2021 року (зареєстровано в реєстрі за №295).

Тоді ж приватний нотаріус Кушал Д.В. зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_5 на житловий будинок (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 57297196 від 25 березня 2021 року, запис про право власності номер 41178439 від 25 березня 2021 року).

Наразі ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 проживають у житловому будинку, в якому знаходиться їхнє майно. Після пред`явлення позову ОСОБА_5 зняв їх з реєстрації місяця проживання у житловому будинку.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Як передбачено частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

В силу частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Аналогічні положення закріплені у частині четвертій статті 311 ЦК України.

Із положень статті 109 ЖК України слідує, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд) як джерело права.

За змістом частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Суд у справі «Садов`як проти України» (Sadovyak v. Ukraine, заява №17365/14, пункт 27 рішення від 17 травня 2018 року) вказав на те, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Як зазначив Суд у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03, пункти 40, 41 рішення від 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У пункті 44 вказаного рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03) Суд зауважив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

В силу статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з рішенням Суду від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden, заяви №№7151/75, 7152/75) положення статті 1 Першого протоколу Конвенції містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Суд керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Суду від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право власності включає право володіння, користування та розпоряджання майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Власник (титульний володілець) може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову.

До негаторних позовів віднесені позадоговірні вимоги власників, які володіють річчю, до третіх осіб про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування та розпоряджання майном.

Суб`єктивне право фізичної особи на житло це можливість людини і громадянина мати житло у власності чи одержати його за договором найму, користуватися житлом та вимагати від інших осіб або держави забезпечення реалізації цього права.

Однією з гарантій реалізації права фізичної особи на житло є законодавче закріплення недоторканості та неможливості протиправного позбавлення житла. Фізична особа може бути позбавлена займаного жилого приміщення або обмежена у праві користування лише на підставі чинного закону і за рішенням компетентного суду.

Відповідно до принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у вищевказаних рішеннях Суду, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Вимога про позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19 зазначила, що нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, згідно із частиною першою якої звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Отже для вирішення питання щодо виселення відповідачів із житлового будинку необхідно встановити, чи проживають і користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на житловий будинок і правом користування цим будинком відповідачами.

Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є колишніми співвласниками житлового будинку, який був набутий ними у порядку забудови земельної ділянки.

ОСОБА_3 та ОСОБА_6 як співвласники житла, а ОСОБА_7 як член їх сім`ї, проживали та були зареєстровані у цьому будинку на законних підставах.

Наразі відповідачі залишаються проживати в житловому будинку, в якому знаходиться їхнє майно. Ця обставина визнається сторонами та не підлягає доказуванню (стаття 82 ЦПК України), а тому висновок суду першої інстанції про недоведеність проживання ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у житловому будинку є необґрунтованим.

У матеріалах справі відсутні дані про те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 мають інше житло.

ОСОБА_5 набув право власності на спірний будинок унаслідок звернення стягнення на нього як майно боржника в порядку примусового виконання рішення суду. Водночас ОСОБА_5 виступав стягувачем у виконавчому провадженні, мав знати про проживання відповідачів у цьому будинку та розуміти всі ризики такого обтяження нерухомого майна.

ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не придбавали житловий будинок за рахунок позичених коштів, а тому виселення відповідачів з житлового будинку не можливе без надання їм іншого постійного житла, яке має бути зазначене в рішенні суду. ОСОБА_5 не вказав на таке житлове приміщення.

До того ж виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 із житлового будинку призведе до непропорційного втручання в їх право на повагу до приватного життя та право на житло, не є виправданим і покладає надмірний тягар на відповідачів.

Отже саме з цих підстав ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не можуть бути виселені з житлового будинку, а позов ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову є помилковим.

Водночас посилання ОСОБА_5 на наявність підстав для виселення відповідачів із житлового будинку не відповідають фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.

3.Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

При вирішенні спору суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи та не застосував правильно норми чинного законодавства, а тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

В позові ОСОБА_5 слід відмовити.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення статті 141 ЦПК України, згідно з якою судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в позові ОСОБА_5 відмовлено, то понесені ним витрати зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню. Водночас ОСОБА_5 повинен відшкодувати ОСОБА_9 обґрунтовано понесені ним витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 488 грн 60 коп.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 2 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (місце проживання АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 1 488 гривень 60 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 2 жовтня 2025 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Козак О.В.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 44