Провадження № 22-ц/812/1350/25
Провадження № 22-ц/812/1484/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 вересня 2025 року м. Миколаїв

справа № 199/1642/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Колосовою О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Марченком Віктором Володимировичем, та

Інгульського відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 13 червня 2025 року суддею Рум`янцевою Н.О. в приміщенні цього ж суду, (повний текст складено того ж дня), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

Інгульського відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

про відшкодування моральної шкоди та витрат на правничу допомогу,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У лютому 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Марченка В.В. звернувся до Інгульського ВДВС у м. Миколаєві Південного МРУЮ (м. Одеса) з указаним вище позовом.

Позивач зазначав, що 06.03.2024 року від Монобанк позивачу надійшло повідомлення про блокування 1 048 грн на його рахунку та рекомендовано звернутися за роз`ясненнями до Інгульського ВДВС у м. Миколаєві. У подальшому з`ясовано, що 09.02.2024 року Інгульським ВДВС було відкрито виконавче провадження № 74116275 на підставі постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху від 25.12.2023 року серії ЕНА № 1158199.

Вказана постанова винесена відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає по АДРЕСА_1 , водійське посвідчення АЕВ020606 від 11.08.2006 року. Проте він, ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_2 , та має водійське посвідчення НОМЕР_1 від 14.02.2023 року.

З 03.07.2023 року він перебуває за межами України та фізично не міг скоїти зафіксоване 25.12.2023 року адміністративне правопорушення.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 року у справі № 160/6852/24, його позов було задоволено та встановлено що він та особа, на яку було накладено адміністративне стягнення, є різними особами.

Встановивши, що виконавче провадження № 74116275 було відкрито не на ту особу, його представник повідомив про це відповідального працівника ДВС.

Протиправними діями державних виконавців щодо вчинення відносно нього виконавчих дій йому було завдану моральну шкоду, яку він оцінює у 100000 грн. Через арешт коштів, він був позбавлений можливості використовувати їх за кордоном, що створило йому реальну загрозу щодо проживання та пошуку роботи. Він був змушений позичати кошти у знайомих для існування, що негативно вплинуло на його стан здоров`я. Перебуваючи за кордоном, відчував постійний стрес через неможливість особисто брати участь у захисті своїх прав, був змушений витрачати значні кошти на міжнародні дзвінки та консультації з адвокатом.

Для захисту своїх прав ним було укладено два договори про надання правової допомоги з адвокатом Марченко В.В. Загальна сума коштів, витрачена на послуги адвоката складає 70 000 грн.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просив стягнути з Інгульського ВДВС 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 70 000 грн витрат на правову допомогу.

У відзиві на позовну заяву представник ВДВС просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилався на те, що згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 74116275 з примусового виконання постанови ЕНА 1158199 виданою 25.12.2023 року відділом організації несення служби в місті Ізмаїл Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

На підставі статті 307, частини другої статті 308 КУпАП у разі несплати порушником штрафу протягом 15 днів з метою примусового виконання цієї постанови органами державної виконавчої служби, з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу.

09 лютого 2024 державним виконавцем винесено ряд постанов про відкриття виконавчого провадження, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 300 грн, про стягнення виконавчого збору у розмірі 68 грн, про арешт коштів боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження. Загальна сума склала 1 048 грн.

06 березня 2024 заступником начальника відділу винесено постанову про арешт коштів боржника у зазначеному вище розмірі.

Після надходження 14.03.2024 року 1048 грн, 18 березня 2024 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням.

Рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду, дійсно визнано протиправними та скасовано постанови державного виконавця, винесені в рамках виконавчого провадження № 74116275.

Однак дані боржника повністю збігалися з даними, які зазначені в його паспорті. Також збігається РНОКПП боржника встановлений державним виконавцем із РНОКПП, який міститься у довідці доданої позивачем у додатках позовної заяви. Таким чином, державний виконавець не міг передбачити існування двох різних людей з повністю ідентичними паспортними даними та ідентифікаційним кодом платника податків.

Дії державного виконавця не визнавалися судом протиправними, а лише визнавалися протиправними постанови винесені по виконавчому провадженню. Сам факт скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності не є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та підставою для її відшкодування, оскільки судовим рішенням, яким скасовано постанову про притягнення останнього до адміністративної відповідальності не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності.

Арешт на кошти боржника накладався виключно в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. На інші кошти, які містяться на рахунках боржника, арешт не накладався. Тому, твердження позивача про його обмеження державними виконавцями у праві користуватися всіма власними коштами не відповідає дійсності.

Розмір витрат на оплату послуги адвоката є неспівмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). Позивач на власний розсуд зазначив суму витрат на правничу допомогу у розмірі 70 000 грн та вона не підтверджується жодним доказом та розрахунком.

У відповіді на відзив представник позивача наполягав на доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2025 року позов задоволено частково, з Інгульського ВДВС на користь ОСОБА_1 стягнуто 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог та стягненні витрат на правову допомогу відмовлено.

Судові витрати зі сплати судового збору судом першої інстанції не розподілені.

Рішення мотивоване тим, що в результаті неправомірних дій органу виконавчої служби позивач вимушений був звертатись до суду, його рахунки були арештовані, змінився його звичайний спосіб життя. Ці обставини вказують на перенесені позивачем моральні страждання та є підставою для стягнення на користь його користь моральної шкоди, яку суд з урахуванням обставин справи, принципів розумності та справедливості, з метою уникнення збагачення позивача за рахунок держави, оцінює в 5 000 грн.

Щодо витрат на професійну правову допомогу, суд послався на те, що вимога про їх стягнення вирішувалась Дніпропетровським окружним адміністративним судом при розгляді адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Інгульського ВДВС про визнання протиправними та скасування постанов, та у задоволенні цієї вимоги було відмовлено. Підстави для стягнення витрат на правову допомогу, які були понесені в адміністративній справі, при розгляді цієї справи, відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі сторони, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення.

Позивач ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Марченка В.В., просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник Інгульського ВДВС просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що саме бездіяльність відповідача призвела до спричинення йому моральної шкоди та стала підставою для звернення за юридичною допомогою,що потягло за собою матеріальні витрати, які значно впливали на його фінансовий та моральний стан, оскільки він перебуває за межами України.

Також апелянт наполягав на доведеності надання юридичних послуг, їх оплату та розумність і пропорційність їх розміру.

Інгульський ВДВС у своїй апеляційній скарзі зазначав, що відповідно до статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Оскільки дії Інгульського ВДВС з вчинення виконавчих дій були правомірними, то підстави для відшкодування шкоди позивачу відсутні.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзивах на апеляційні скарги представник позивача та Інгульський ВДВС посилались на ті ж обставини, якими заперечували проти апеляційних скарг.

2.Мотивувальна частина

Участь у судовому засіданні апеляційного суд приймали представник позивача адвокат Марченко В.В. та заступник начальника відділу Інгульського ВДВС Тарасенко К.В.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що 09.02.2024 року державним виконавцем Інгульського ВДВС було відкрито виконавче провадження № 74116275 щодо боржника ОСОБА_1 на підставі постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху від 25.12.2023 року серії ЕНА № 1158199.

Також 09.02.2024 року державним виконавцем винесено постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 300 грн, про стягнення виконавчого збору у розмірі 68 грн, про арешт коштів боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, загалом на 1 048 грн.

06 березня 2024 заступником начальника відділу винесено постанову про арешт коштів боржника на 1 048 грн.

Рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду, визнано протиправними та скасовано постанови державного виконавця, винесені в рамках виконавчого провадження № 74116275.

Залишаючи без змін рішення Дніпровського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 року, Третій апеляційний адміністративний суд погодився з його висновком про те, що позивач у справі ОСОБА_1 та боржник, визначений державним виконавцем у виконавчому провадженні ВП №74116275, незважаючи на те, що мають однакове ПІП та дату народження, є різними особами, оскільки мають різні місця проживання, різні РНОКПП та різні номери посвідчень водія.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон

або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише

на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Зокрема, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України, відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Верховний Суд виходить з того, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів ДКС України.

При цьому залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19).

Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази.

Відповідно до положень частин першої та третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших

обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги

чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається, звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на неправомірність дій державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на належні йому кошти, внаслідок чого було заблоковано його банківський рахунок, та він, перебуваючи за межами України, був позбавлений можливості користуватись своїми коштами.

Неправомірність дій державного виконавця у подальшому була підтверджена

Постанови державного виконавця, винесені в рамках виконавчого провадження № 74116275, у подальшому були визнані протиправними та скасовані рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 року та постановою Третього апеляційного адміністративного суду.

Посилання представника ВДВС про повне співпадіння РНОКПП позивача ОСОБА_1 та особи, відносно якої було винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, за якою вчинялися виконавчі дії, колегія суддів оцінює критично як недоведені.

Дніпровський окружний адміністративний суд та Третій апеляційний адміністративний суд своїх рішеннях виснували, що позивач у справі ОСОБА_1 та боржник, визначений державним виконавцем у виконавчому провадженні ВП №74116275, мають різні місця проживання, різні РНОКПП та різні номери посвідчень водія.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин державний виконавець не мав повноважень на відкриття провадження за виконавчим документом та вчинення виконавчих дій, не ідентифікувавши особу боржника у повному обсязі.

Постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 74116275 матеріали справи не містять, як і відповідей на запити державного виконавця, які б підтвердили співпадіння РНОКПП позивача ОСОБА_1 та особи, відносно якої було винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності.

З огляду на викладене, колегія суддів враховує, що згідно статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня

2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність

за завдану шкоду саме на державу, у даному випадку на Інгульський ВДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса).

З урахуванням наведеного, а також підстав, з якими позивач пов`язував завдання йому моральних страждань, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про доведеність належними та допустимими доказами факту завдання ОСОБА_1 моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями державного виконавця, про які вказано у позові, та настанням шкоди.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, та доходить висновку що відшкодування у розмірі 5 000 грн є спрямованим на досягнення належної сатисфакції, відповідає засадам справедливості та розумності, та не призводить до необґрунтованого збагачення позивача.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для їх стягнення в межах даної справи, оскільки до позовної заяви у справі, що переглядається, позивачем додано договір про надання правової допомоги, що був укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Марченком В.В. 17 січня 2025 року щодо представництва інтересів позивача у справі № 160/6852/24, яка слухалась Дніпровським окружним адміністративним судом та Третім апеляційним адміністративним судом за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з повним з`ясуванням обставин справи, є правильним та обґрунтованим.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтами не надано.

Відповідно статті 375 ЦПК, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2025 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 та Інгульського ВДВС у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Одеса).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_1 та Інгульського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відмовити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повний текст постанови виготовлено 01 жовтня 2025 року