Справа № 465/1800/20
Провадження 2/465/1230/25
РІШЕННЯ

Іменем України

12.09.2025 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Баран О.І.,

за участю секретаря судового засідання Щирби Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом заступника військового прокурора Львівського гарнізону Західного регіону, який діє в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України (, електронна адреса: , місце знаходження: м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6) до:

відповідач 1: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ),

відповідач 2: ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ),

відповідач 3: ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ),

відповідач 4: ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ),

відповідач 5: Департамент Житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради (, місцезнаходження: м. Львів, пл. Ринок, 1),

відповідач 6: Державний реєстратор Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павло Тарасович (місцезнаходження: 81138, Львівська область, Пустомитівський район, с. Жирівка),

відповідач-7: Приватний нотаріус Візняк Ольга Омелянівна (місцезнаходження: 79053, м. Львів, вул.Перфецького, 2-а/210),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова (, місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Батуринська, 2),

предмет позову: визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним правочину та витребування майна,

в с т а н о в и в:

24 березня 2020 року на адресу Франківського районного суду м. Львова надійшла указана позовна заява, підписана заступником військового прокурора Львівського гарнізону Бучком Р.В. та подана в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України, предметом позовних вимог у якій є:

- визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора Тузяка П.Т. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 28453240 від 25.02.2016 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_4 у частині реєстрації права власності на нежитлові приміщення 1, 1а, 1б, 1в у цокольному поверсі будинку АДРЕСА_5 , загальною площею 30,3 кв.м. за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- визнання незаконним та скасування запису про право власності від 19.02.2016 за реєстраційним номером 13447010 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на нежитлові приміщення 1, 1а, 1б, 1в у цокольному поверсі будинку АДРЕСА_5 загальною площею 30,3 кв.м. за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень 1, 1а, 1б, 1в у цокольному поверсі будинку АДРЕСА_5 загальною площею 30,3 кв.м., укладеного 23.12.2017 №1172, зареєстрованого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Візняк О.О.;

- визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора Візняк О.О. індексний номер 38935058 від 23.12.2017 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_6 загальною площею 29,9 кв.м. за ОСОБА_1 ;

- визнання незаконним і скасування запису про право власності від 23.12.2017 за реєстраційним номером 24129089 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_6 загальною площею 29,9 кв.м. за ОСОБА_1 ;

- визнання недійсним і скасування наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 14.12.2018 №681 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі щодо технічної можливості проведення переобладнання нежитлових приміщень на АДРЕСА_5 під житлову квартиру»;

- витребування у ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України нежитлових приміщень літ. 1-4 у цокольному поверсі житлового будинку по АДРЕСА_5 .

Стислий виклад позиції учасників справи.

Позиція прокурора

У справі, яка розглядається, позовна заява подана прокурором у зв`язку з незаконним, на його думку, заволодінням нежитловими військовими приміщеннями, шляхом їх включення до складу квартири ОСОБА_5 та членів його сім`ї, проведення державної реєстрації права власності, без будь-яких правовстановлюючих документів, наступного поділу та подальшого відчуження недобросовісному набувачу ОСОБА_1 , який попередньо самовільно вселився у зазначені спірні приміщення, внаслідок чого виселявся у судовому порядку у справі № 465/2866/16-ц, в ході розгляду якої, будучи обізнаним із правами Міністерства оборони України на спірне нерухоме майно, усвідомлено набув право власності на нього.

Тож предмет позову обумовлюється оспоренням низки реєстраційних дій та правочину з відчуження спірного майна, внаслідок чого право власності на спірне майно набув ОСОБА_1 , який у подальшому нежитлове приміщення переобладнав під житлову квартиру. Внаслідок таких дій право власності на нерухоме майно зареєстроване одночасно за двома особами як нібито на два різні об`єкти, що порушує права власності Міністерства оборони України на нежитлове військове майно.

Зокрема, прокурор зазначив про те, що права Міністерства оборони України щодо указаних об`єктів нерухомого майна порушено ще у 2015 році. Для захисту указаних прав у 2016 році прокурором ініційовано негаторний позов про виселення ОСОБА_1 , який самовільно без будь-яких на то законних підстав вселився у зазначене нежитлове приміщення, після його звільнення законним орендарем - Фірмою «ДІФ».

Зазначено, що указані нежитлові приміщення у цокольному поверсі житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 перебували на праві оперативного управління та на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (КЕВ м. Львова), після їх отримання від будинкоуправління АДРЕСА_7 відповідно до акта прийому передачі основних засобів від 12.03.2012.

Приміщення до 31.12.2014 перебували у законному користуванні Фірми «ДІФ», а після закінчення строку користування прийняті відповідною комісією КЕВ м. Львова, із складанням акта приймання-передачі нерухомого військового майна.

Приміщення зареєстровано у відповідному Реєстрі об`єктів державної власності, з наданням підтверджуючого документа від 04.12.2015, Витяг із якого, разом із технічним паспортом став підставою для реєстрації права власності на нежитлові приміщення літ. 1 4 за Міністерством оборони України 22.02.2015.

При цьому, у жовтні 2015 року працівниками КЕВ м. Львова, при виконанні функцій щодо охорони військового майна, встановлено, що з невідомих підстав у зазначеному приміщенні проживає ОСОБА_1 .

У 2016 році ОСОБА_1 видано офіційне повідомлення про необхідність звільнення приміщення. Однак, у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 приміщення не звільнив, чим порушував права Міністерства оборони України, прокурором у 2016 році ініційовано процес про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом його виселення.

Зазначив про те, що в ході судового розгляду первинна позиція ОСОБА_1 полягала у наявності домовленості, досягнутої із власником однієї із квартир цього будинку (квартири АДРЕСА_8 ) на користування спірним майном. Однак, у подальшому ОСОБА_1 в ході судового розгляду заявив про те, що він є власником спірного майна на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.2017, укладеного із співвласниками тієї ж квартири АДРЕСА_8 .

Надалі встановлено, що співвласниками квартири АДРЕСА_8 приватизовано її ще у 2001 році, та лише в частині приміщень на п`ятому поверсі, загальною площею 30,10 кв.м. Однак, 25.02.2016 без будь-яких правовстановлюючих документів, без будь-яких дійсних правочинів та рішень з боку Міністерства оборони України спірне майно (зазначене як нежитлові приміщення 1, 1а, 1б, 1в у цокольному поверсі будинку АДРЕСА_5 ), зареєстровано за ОСОБА_5 та членами його сім`ї. Надані для державної реєстрації документи, окрім Свідоцтва про право спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 30,10 кв.м, вважає недостовірними, а довідки, крім цього, такими, що видані неналежним суб`єктом та не можуть створювати жодних правових наслідків.

Усвідомленість ОСОБА_1 ще із 2016 рік про те, що це приміщення належить державі в особі Міністерства оборони України виводить його з числа добросовісних набувачів.

Також вважає відсутніми підстави для застосування строків позовної давності.

При цьому станом на час розгляду справи в суді спірне майно залишається одночасно зареєстрованим як за Міністерством оборони України, так і за ОСОБА_1 .

Щодо способу захисту, вважав, що не буде помилкою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, однак вказав, що суд має самостійно визначити, яку вимогу по суті, а не за формою, поставив позивач, і застосувати належні норми права.

Прокурор вважав застосовними до спірних правовідносин та просив врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду відповідно до яких:

- якщо позивач прагне набути або відновити втрачене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності (принцип реєстраційного підтвердження володіння, то застосовуються загальні способи захисту прав, визначені ЦК України. Допоки особа є власником нерухомого майна, тобто за нею зареєстровано право власності на це майно, вона не може бути обмежена в праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування й розпорядження цим майном (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц) (том 4, а.с. 40-39, 141-148);

- якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц) (том 4, а.с. 48-39, 149-160);

- захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (п. 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 справі № 183/1617/16) (том 4, а.с. 60-74, 161-176);

- визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном і фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, у якій з метою чіткішого і яснішого викладення правової позиції уточнено висновок, висловлений у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц) (том 4, а.с. 75-100, 177-202);

- визнання недійсним і скасування рішення органу місцевого самоврядування є належним самостійним способом захисту порушеного права державної власності. Особа, законний інтерес якої порушено, може скористатися способом захисту прямо передбаченим нормою матеріального права (ст. 393 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17, при цьому, відступлено від раніше сформованого висновку про те, що скасування рішення органу місцевого самоврядування не може бути належним способом захисту порушеного права) (том 4, а.с. 38-39);

- неможливим є одночасне подання віндикаційного та негаторного позову, й у випадках, коли такі вимоги заявлені одночасно, суд має самостійно визначити, яку вимогу по суті, а не за формою, поставив позивач, і застосувати належні норми права. Зазначений підхід відповідає принципу «jura novit curia» («суд знає закони»), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (п. 101 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц; п. 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц) (том 4, а.с. 101-118, 203-220).

Представник Міністерства оборони України в ході судового розгляду підтримав позицію прокурора.

Позиція відповідача ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 , будучи представленим адвокатами Лемик Р.Я. та Гур`євим О.В. із вимогами позовної заяви не погодився у повному обсязі, просив у позові відмовити у зв`язку із безпідставністю. Крім цього, окремо просив застосувати строк позовної давності.

Звернено увагу на виготовлення 23.11.2015 ОСОБА_5 технічного паспорта (інвентаризаційна справа №23а) на квартиру АДРЕСА_4 та приміщення в цокольному поверсі 1, 1а, 1б, 1в, загальною площею 30,3 м2.

Правомірність володіння спірними приміщеннями ОСОБА_5 , на думку його представника, підтверджується довідками №507 від 03.07.2015 та № 696 від 18.09.2015.

Крім цього, про правомірність реєстрації права власності на спірні приміщення за ОСОБА_5 та членами його сім`ї, вказує приватизація ними у 2001 році державного житлового фонду відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням його тлумачення рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 у справі № 4-рп/2004 щодо допустимості приватизації квартири з наступним приєднанням допоміжних приміщень (підвалу).

За доводами представника відповідача, у 2015 році спірне майно правомірно вилучено із власності Міністерства оборони України.

Указане, на думку представника відповідача, адвоката Лемик Р.Я., підтверджується:

1) наявністю ухвали Львівської міської ради від 29.12.2005, яка розглянувши листи командувача військ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.11.2005 №303/23/1/102/344, Міністерства оборони України від 08.10.2005 №220/3743, враховуючи Постанову Кабінету Міністрів України від 29.08.2002 №1282 «Про затвердження порядку вилучення і передачі військового майна з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів», протокол засідання комісії з питань використання цілісних майнових комплексів, іншого нерухомого військового майна та земель оборони, які вивільняються в ході реформування Збройних Сил України від 23.11.2005 №10, керуючись ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» із змінами та доповненнями, Львівська міська рада ухвалила:

«Прийняти у власність територіальної громади м. Львова відомчий житловий фонд, об`єкти інфраструктури та інженерного забезпечення квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова військ Західного оперативного командування, а також військові містечка та транспортні засоби, при умові надходження державних субвенцій у сумі 5,0 млн.грн для приведення вищезазначених об`єктів до належного технічного стану згідно з додатком 1».

Із зазначенням у додатку №1 під №41 житлового будинку АДРЕСА_5 та відповідними таблицями;

2) наявністю розпорядження Кабінету міністрів України від 17.07.2015 №740-р «Про затвердження переліку об`єктів нерухомого військового майна, яке може бути відчужено окремо від земельних ділянок», яким затверджено перелік об`єктів нерухомого військового майна, в яке включено частину нежитлових приміщень підвалу будівлі АДРЕСА_9 ).

3) приписами п. 2.4, 4.11, 5.11.Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України №448 від 03.07.2013, якими підтверджується наявність у них відповідних повноважень і можливостей.

На думку представника відповідача указане орієнтує на те, що спершу у 2005 році передано будинок, а пізніше у 2015 році - спірні приміщення.

Відтак, за доводами представника, в процесі приватизації та шляхом приєднання підвального приміщення ОСОБА_5 підтверджено правомірність володіння відповідними приміщеннями і квартирою, з наступною реєстрацією права власності, проведеною 19.02.2016.

Відтак, ОСОБА_1 набув спірне нерухоме майно 23.12.2017 за відплатним договором і є його добросовісним набувачем, що виключає наявність правових підстав для його витребування.

Крім цього, за доводами представника, оскільки майно перебувало на балансі КЕВ м. Львова і не було зареєстрованим за Міністерством оборони України, то позивач не був і не є законним власником спірного майна, а тому його право не було порушене і не підлягає захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову.

Просить врахувати висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду викладені щодо практики застосування ст. 388 ЦУ України:

- «добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно

6.46. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень» (п. 6.46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19);

- «добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей» (п. 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19);

- «суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо» (постанова Верховного Суду від 02.08.2023 у справі №308/8629/19).

Позиція Департаменту Житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради

Департамент Житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради не погодився з вимогами позовної заяви в частині визнання недійсним і скасування наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 14.12.2018 №681 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі щодо технічної можливості проведення переобладнання нежитлових приміщень на АДРЕСА_5 під житлову квартиру. У відзиві на позовну заяву (том 1, а.с. 172-199) зазначив про те, що ОСОБА_1 подано всі необхідні документи для здійснення переведення нежитлового приміщення у житло. Тому відповідач, приймаючи оскаржуване рішення діяв відповідно до встановлених вимог та не мав підстав для відмови у прийнятті відповідного наказу.

Інші учасники справи заяв по суті справи не подали, із вступним словом та у судових дебатах не виступили.

Провадження у суді

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали позову надійшли до провадження судді Франківського районного суду м. Львова Мартинишин М.О. (том 1, а.с. 115).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 09.04.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи (том 1, а.с. 124-125).

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 18.05.2020 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова (, місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Батуринська, 2) (том 1, а.с. 146-147).

19 червня 2020 року від Департаменту Житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради надійшов відзив на позовну заяву (том 1, а.с. 172-199).

27 листопада 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив (том 2, а.с. 1-3).

23 грудня 2020 року на адресу суду надійшли заява ОСОБА_1 про застосування строків давності та його клопотання про витребування доказів, скеровані супровідним листом, за підписом його представника, адвоката Гур`єва О.В. (том 2, а.с. 29-36).

2 листопада 2021 року надійшло клопотання про залучення співвідповідачів у справі (том 2, а.с. 126-127).

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 24.06.2022 у якості співвідповідачів до участі у справі залучено правонаступників відповідача ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (том 2, а.с. 141-142).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 20.02.2023 задоволено клопотання сторони відповідача ОСОБА_1 , підтримане адвокатом Гур`євим О.В., та витребувано від ОКП ЛОР «БТІ та ОЕ» (79019 м. Львів, вул. Липинського 36) матеріали інвентаризаційної справи на приміщення цокольного поверху буд. АДРЕСА_5 (приміщення з індексом І; Іа; Іб; Ів) (том 2, а.с. 187-188).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 02.11.2023 задоволено клопотання прокурора та витребувано від СВ ЛРУП №2 ГУ Національної поліції у Львівській області для огляду у судовому засіданні матеріали інвентаризаційної справи на приміщення цокольного поверху буд. АДРЕСА_5 (приміщення з індексом І; Іа; Іб; Ів), які вилучені слідчим в ході досудового розслідування кримінального провадження, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00000044 від 14.03.2019 (том 3, а.с. 19-20).

Оригінал інвентаризаційної справи на приміщення цокольного поверху буд. 85-В по вул. Коновальця у м. Львові (приміщення з індексом І; Іа; Іб; Ів) на 19 арк. надійшов на адресу суду 21.11.2023 (том 3, а.с. 29).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18.12.2023 задоволено клопотання прокурора та витребувано від СВ ЛРУП №2 ГУ Національної поліції у Львівській області для огляду у судовому засіданні всі матеріали інвентаризаційних справ за адресою: м. Львів вул. Коновальця, буд. 85-В, які вилучені слідчим в ході досудового розслідування кримінального провадження, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00000044 від 14.03.2019 (том 3, а.с. 44-45).

Оригінал інвентаризаційної справи на кв. АДРЕСА_4 на 17 арк., а також на будинок за адресою: АДРЕСА_5 , на 127 арк. надійшов на адресу суду 28.02.2024 (том 3, а.с. 67-68).

На підставі розпорядження керівника апарату №333/Р від 12.11.2024, згідно з Розділом II п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та рішення зборів суддів Франківського районного суду м. Львова № 9 від 01.11.2024, здійснено повторний автоматизований розподіл справи № 465/1800/20 (провадження 2/465/33/24) (том 3, а.с. 155).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2024, справу передано до провадження судді Франківського районного суду м. Львова Кузя В.Я. (том 3, а.с. 156).

20 січня 2025 року суддя Франківського районного суду м. Львова Кузь В.Я. задовольнив заяву про самовідвід у цивільній справі № 465/1800/20 (провадження №2/465/1230/25) (том 3, а.с. 160-162).

Відповідно до ухвали від 20.01.2025 підставою для самовідводу указано його головування у справі №465/2866/16-ц, провадження у якій зупинялося до набрання законної сили рішенням у справі №465/1800/20, а пізніше, 03.10.2022, залишено без розгляду. Звернено увагу на тому, що предметом судового розгляду у зазначених справах були одні й ті ж нежитлові приміщення, а відтак упродовж 2020 2022 років указані дві справи перебували в одночасному провадженні Франківського районного суду м. Львова (том 3, а.с. 160-161).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 22.01.2025 справа передана до провадження судді Франківського районного суду м. Львова Баран О.І. (том 3, а.с. 163-164).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 27.01.2025 справу прийнято до провадження судді Баран О.І., розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (том 3, а.с. 165-168).

7 лютого 2025 року прокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону судді Баран О.І. заявлено відвід, мотивований безпідставністю самовідводу судді Кузя В.Я. Прокурором конкретизовано, що справу №465/2866/16-ц залишено без розгляду за відповідним клопотанням прокурора ініціатора позову. А тому, у справі №465/2866/16-ц суд не встановлював жодних обставин, окрім тих, що пов`язані із підставами залишення позову без розгляду. Наголосив на тому, що предмети і підстави позову у справах № 465/1800/20 та № 465/2866/16-ц є не лише різними, але й взаємовиключними, виходячи з правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду щодо належного способу захисту порушеного права у разі підтвердження факту реєстраційного посвідчення володіння майном. У справі № 465/2866/16-ц розглядався негаторний позов, обґрунтований відсутністю у відповідача будь-яких правових підстав для зайняття і утримання спірних приміщень, а у справі № 465/1800/20 розглядається віндикаційний позов, заявлений до номінального володільця майна (згідно з відомостями Державного реєстру речових прав) обґрунтований положеннями ст. 387, 388 ЦК України.

Відтак, прокурор ініціював негаторний позов у справі № 465/2866/16-ц у 2016 році, коли ОСОБА_6 самовільно утримував спірне приміщення без реєстрації будь-якого права. Проте, за час перебування цієї справи у суді першої інстанції упродовж 2016 2018 років ОСОБА_6 разом з іншими невстановленими особами вжили низку незаконних, на думку прокурора дій, результатом яких став факт реєстрації права власності на спірне приміщення за ОСОБА_6 , що викликало необхідність застосувати інший спосіб захисту порушеного права. З огляду на це, прокурором й подано віндикаційний позов, який і є предметом розгляду у даній справі (том 3, а.с. 170-174).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 11.02.2025 заявлений відвід визнано необґрунтованим, заяву передано до канцелярії суду для визначення судді для її розгляду у порядку, встановленому ч. 3 ст. 40, ч. 1 ст. 33 ЦПК України (том 3, а.с. 175-180).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19.02.2025 у задоволенні заяви про відвід відмовлено (том 3, а.с. 183-186).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 26.03.2025 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду (том 3, а.с. 228-232).

У судовому засіданні, яке відбулось 30.04.2025 судом заслухано вступне слово учасників справи, які також виклали свою позицію у письмовій формі, зокрема представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Лемик Р.Я. (том 4, а.с. 6-20) та ініціатор позову (том 4, а.с. 31-131; 132-220).

8 травня 2025 року на адресу суду надійшла вимога, подана у межах кримінального провадження №0000044 від 14.03.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України щодо повернення оригіналів інвентаризаційних справ, обумовлена потребами завершення досудового розслідування (том 4, а.с. 27-30).

У судовому засіданні, яке відбулось 12.05.2025 досліджено оригінали інвентаризаційних справ та виготовлено копії інвентаризаційної справи на будинок по АДРЕСА_5 , у тій частині, яка з урахуванням думки учасників справи, має значення для розгляду справи (том 4, а.с. 223-249). Наступного дня оригінали інвентаризаційних справ повернуто ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області (том 5, а.с. 1).

У судовому засіданні, яке відбулось 08.08.2025 учасники справи виступили у судових дебатах. Судове засідання відкладено до 12.09.2025 для повторного виклику тих учасників справи, які не з`явились та надання їм можливості виступити із заключним словом.

У такий спосіб судом також враховано усталені вимоги Європейського суду з прав людини щодо принципу рівності сторін, який вимагає, щоб кожній стороні була надана розумна можливість представити свою справу за умов, які не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом.

Учасники справи, які виступили у судових дебатах 08.08.2025 у судове засідання, призначене на 12.09.2025 не з`явились, заяв та клопотань не подавали. Інші учасники справи у судове засідання також не з`явились, заяв та клопотань не подавали.

Про час і місце судового засідання, призначеного на 12.09.2025 учасники справи повідомлялися належним чином, як шляхом направлення судових повісток до електронних кабінетів за їх наявності, так і рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, скерованими на їх зареєстроване місце проживання, місцезнаходження (штрихкодові ідентифікатори ПАТ «Укрпошта» 049, 146, 251, 375, 499, 618, 669, 804), більшість із яких повернулися на адресу суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Між тим, неможливість вручення судової повістки у зв`язку відсутністю адресата за вказаною адресою, відповідно до постанови Верховного Суду у постанові від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18, вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Відтак, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б).

Крім цього, відповідно до п. 31, 32 рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2021 у справі «Сидоренко Світлана Василівна проти України», заява № 73193/12 («Svitlana Vasylivna Sydorenko against Ukraine», https://hudoc.echr.coe.int/eng#%22itemid%22:[%22001-208971%22]), хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають належного вручення судових документів стороні, стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, що зобов`язує національні органи влади забезпечити ідеально функціонуючу поштову систему. Іншими словами, органи влади несуть відповідальність лише за ненадсилання заявнику відповідних документів. Той факт, що заявниця не отримала кореспонденцію, надіслану їй Вищим спеціалізованим судом, сам по собі не є достатнім для того, щоб закласти аргументовану основу для заяви про те, що права заявниці за статтею 6 § 1 Конвенції були порушені.

Відтак, судом створено всі можливості для належної реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав і обов`язків як упродовж всього часу перебування справи в суді, так і під час проведення судових дебатів.

Однак, більшість відповідачів такими правами та можливостями не скористалися. При цьому, з часу звернення до суду у 2020 році, заяв по суті справи не подали, у судові засідання не з`являлися, чим допустили неодноразову неявку та тривалу пасивну поведінку щодо розгляду справи загалом.

Суд зазначає, що участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено у ст. 43 ЦПК України, тому неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи без їх участі.

За таких обставин урахувавши, що справа тривалий час перебуває на розгляді в суді, її розгляд неодноразово відкладався, учасники справи у судові засідання не з`являлися, суд дійшов висновку про проведення розгляду справи за відсутності сторін на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши доводи на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, установив такі фактичні обставини справи, та відповідні до них правовідносини.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Дослідженням інвентаризаційної справи на будинок по АДРЕСА_5 встановлено такі дані (том 4, а.с. 223-249).

Станом на 27.07.1989 будинок АДРЕСА_5 складався з 5 поверхів, окремих приміщень червоного кутка та бібліотеки загальною площею 43,9 кв.м. (том 4, а.с. 229).

З них, згідно із поверхового плану службового приміщення будинковолодіння АДРЕСА_10 «куток світлиця - підвал», мав площу 32,6 кв.м., що засвідчено начальником указаного будинкоуправління (том 4, а.с. 239).

Відповідно до експлікації, площа червоного кутка також становила 32,6 кв.м., а бібліотеки (вхід до якої здійснювався з приміщення червоного кутка) 10,40 кв.м. та додатково 0,9 кв.м. (том 4, а.с. 224, 227).

Така ж площа (32,6 кв.м.) спірних приміщень цокольного поверху відображена й у поверховому плані (том 4, а.с. 224).

У той же час, відповідно до цієї ж експлікації, станом на 22.04.2008 та поверхового плану, станом на 1989 рік, квартира АДРЕСА_4 , складалась винятково із власних приміщень квартири, розташованої на п`ятому поверсі, загальною площею 30,1 кв.м., з них:

коридор 3,2 кв.м;

житлова кімната 16,7 кв.м;

кухня 6,4 кв.м;

санвузол 2,9 кв.м;

балкон 0,9 кв.м. (том 4, а.с. 224, 226, 228).

Біжучі зміни спірних приміщень цокольного поверху відображено у поверховому плані пізніше, 23.11.2015, із позначенням цих приміщень як 1, 1а, 1б, 1в (том 4, а.с. 224).

У 1995 році Львівська КЕЧ району (орендодавець), в особі начальника, майора ОСОБА_7 , який діяв на підставі положення про кварслужбу, наказу Міністерства оборони України № 27 від 10.02.1994, з одного боку та Франківська районна громадська організація ветеранів Афганістану, уклали договір оренди нежитлового півпідвального приміщення в житловому будинку по АДРЕСА_5 .

Указаний договір, після перевірки ст.офіцером відділу КЕУ ПРИКВО, юрисконсультом та бухгалтером, погодження начальником КЕУ ПРИКВО було затверджено начальником Центрального квартирно-експлуатаційного управління МО України (том 4, а.с. 230).

Відповідно до п. 1 цього Договору орендодавець здав, а орендар прийняв з моменту вселення орендоване приміщення по акту прийомки (Додаток 1): нежитлове півпідвальне приміщення в житловому будинку, за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 32,6 кв.м. (том 4, а.с. 231).

Реквізити орендодавця «Будинкоуправління №3 Львівської КЕЧ району» (том 4, а.с. 233).

Акти прийому передачі нежитлового приміщення в оренду (Додаток № 1) та інвентаризації об`єкта оренди (Додаток № 2) складено 22.03.1995 (а.с. 236, 237).

Укладенню зазначеного Договору також передував тимчасовий дозвіл на оренду, виданий 15.03.1995 Спілці ветеранів Афганістану Франківського району м. Львова (том 4, а.с. 240).

Надалі, у період 31.07.1999 31.12.2014 спірне нерухоме майно перебувало у користуванні на правах оренди у підприємства Спілки ветеранів Афганістану Господарського товариства з обмеженою відповідальністю - Фірми «ДІФ» ЛТД (ЄДРПОУ: 20776139) (том 1, а.с. 18, 19, том 4, а.с. 241).

На підставі звернення директора Господарського товариства з обмеженою відповідальністю - Фірми «ДІФ» ЛТД (від 10.12.2014) про призупинення дії Договору оренди нерухомого військового майна від 31.07.1999 №181/1999/ГоловКЕУ, розташованого за адресою: АДРЕСА_11 (військове містечко № НОМЕР_4 ), будівлі № НОМЕР_5 та у зв`язку із поверненням майна, що перебувало в оренді, начальником КЕВ м. Львова видано наказ від 18.12.2014 №279, яким комісії, призначеній 08.01.2014, наказано провести інвентаризацію та прийняти зазначене нерухоме майно із складанням акта приймання-передачі, повернуте з оренди майно передати під охорону працівнику Збройних Сил України ОСОБА_8 , начальнику групи (сторожової) Львівського гарнізону (том 1, а.с. 20).

31 грудня 2014 року комісією, затвердженою наказом начальника КЕВ м. Львова №7 від 08.01.2014, за участі начальника групи сторожової Львівського гарнізону Пушкіна С.О., на підставі наказу начальника КЕВ м. Львова від 18.12.2014 №279, складено акт приймання-передачі нерухомого військового майна в/м № НОМЕР_4 інв №17, АДРЕСА_11 , площею 30,3 кв.м, що перебувало в оренді у ГТОВ Фірми «ДІФ» ЛТД на підставі Договору оренди №181/1999/КЕУ від 31.07.1999 (із змінами) (том 1, а.с. 21).

Відповідно до указаного акта, директор ГТОВ Фірми «ДІФ» ЛТД (Цупер Г.П.) передав, а начальник КЕВ м. Львова прийняв нерухоме військове майно нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_12 , будівля інв. № 17, площею 30,3 кв.м, 1959 року побудови, вартістю 78 885,00 грн (без ПДВ), що повертається орендарем ГТОВ Фірмою «ДІФ» ЛТД (том 1, а.с. 21).

Відповідно до листа від 16.02.2016 №667, складеного т.в.о. начальника КЕВ м. Львова, 14.01.2015 спірне майно прийнято під охорону начальником групи (сторожової) Львівського гарнізону, працівником ЗС України Пушкіним С.О. Станом на 15.02.2016 заявок на оренду зазначеного приміщення не надходило (том 1, а.с. 14).

Тож, у період 15.03.1995 - 31.12.2014 указані приміщення перебували у користуванні громадської організації ветеранів Афганістану та відповідного підприємства Спілки ветеранів Афганістану до передачі ним та прийняття нерухомого військового майна начальником КЕВ м. Львова.

Щодо виявлення факту самовільного вселення

19 жовтня 2015 року відповідальним за охорону працівником КЕВ (начальником групи (сторожової) Львівського гарнізону) складено на ім`я начальника КЕВ м. Львова доповідну записку про те, що 15.10.2015, перевіряючи стан нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_11 , яке охороняється шляхом періодичного спостереження за ним, виявлено факт проживання в приміщенні сторонніх осіб, зокрема ОСОБА_1 із сім`ю, який у телефонному режимі повідомив про укладення договору оренди із начальником будинкоуправління по вулиці Стрийській, ОСОБА_9 , отримання від нього ключів від приміщення та оформлення із міською радою документів на купівлю цього приміщення (том 1, а.с. 23).

Доповідні записки щодо продовження проживання ОСОБА_1 у самовільно захопленому приміщенні складались відповідальними за охорону працівниками КЕВ м. Львова також 06.11.2015, 11.12.2015, 16.02.2016 (том 1, а.с. 22, 24, 25).

Надалі, командування КЕВ м. Львова доповідною запискою від 23.12.2015 повідомило про безпідставне проживання ОСОБА_1 та порушення права держави на володіння майном нежитловим приміщенням по АДРЕСА_13 , яке перебуває на балансі та під охороною КЕВ м. Львова, військовому прокурору Львівського гарнізону, начальнику відповідного відділу управління ГУ військової контррозвідки ДКР СБ України та Львівському міському голові (том 1, а.с. 12).

Наступного дня, 24.12.2015 командування КЕВ м. Львова доповіло начальнику Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління про виконання наказу Міністра оборони України від 14.07.2008 №348, шляхом направлення 23.12.2015 відповідного повідомлення про виявлення факту самозахоплення нерухомого військового майна Міністерства оборони України (том 1, а.с. 13).

Відповідно до доповідної записки ОСОБА_9 , складеної на т.в.о. начальника КЕВ м. Львова, за період роботи на посаді начальника БУ №4 (Липники) з 10.03.2015 по теперішній час ним не укладалось жодних угод на проживання, передачу в оренду, продаж щодо нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_11 , ні із ОСОБА_1 , ні із іншими громадянами. Ключі від вказаного приміщення йому не передавались і в нього не знаходились (том 1, а.с. 27).

Листом КЕВ м. Львова від 16.05.2016 №2444 ОСОБА_1 повідомлено про те, що нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_11 , у якому він проживає, перебуває на балансі та під охороною КЕВ м. Львова. Керівництвом КЕВ м. Львова дозволів та рішень на проживання у вищевказаному приміщенні щодо ОСОБА_1 та членів його сім`ї не приймалось, документів, які надають право на проживання за вказаною адресою не подано. Зазначено про необхідність звільнення вказаного нежитлового приміщення у добровільному порядку, в іншому випадку повідомлено про вжиття заходів щодо вивільнення нежитлового приміщення. Лист ОСОБА_1 отримано, про що вказує відповідна розписка (том 1, а.с. 26).

У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 приміщення не звільнив прокуратурою у 2016 році подано до Франківського районного суду м. Львова позовну заяву про усунення перешкод, шляхом виселення ОСОБА_1 із самовільно зайнятого нежитлового приміщення №1, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_14 , будівля інв. №17 (том 1, а.с. 28-33).

Щодо перебування спірних приміщень на балансі КЕВ м. Львова та Єдиному реєстрі об`єктів державної власності

Відповідно до акта прийняття-передачі основних засобів від 12.03.2012, після проведення огляду в/м (інвентарний номер 112/17), нежитлові приміщення у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_11 , первісною балансовою вартістю 380,42 тис грн, передано від будинкоуправління №4 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (том 1, а.с. 15).

Після отримання зазначеного приміщення КЕВ м. Львова, його поставлено на баланс (субрахунок 103) (том 1, а.с. 15) та розпочато процес оформлення прав на указане нежитлове військове майно за КЕВ м. Львова.

Дослідженням інвентаризаційної справи №80-нж на приміщення літ. 1 4, площею 29,90 м2, за адресою: АДРЕСА_13 встановлено такі дані (том 1, а.с. 60-83).

Відповідно до поверхового плану приміщення підприємства спілки ветеранів Афганістану за адресою: АДРЕСА_5 , складеного головним інженером Будинкоуправління № 3 Львівської КЕЧ району (Дрозд Г.В.), приміщення загальною площею 30,30 кв.м та складається із: коридору (2,2 кв.м); туалету (1,5 кв.м); підсобного приміщення (6,6 кв.м); службового приміщення (20,0 кв.м) (том 1, а.с. 74).

Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, Додатка до листа Фонду державного майна України від 04.12.2015, із печаткою Управління документального забезпечення та контролю Фонду державного майна України, військове містечко № НОМЕР_4 , що перебуває на балансі КЕВ м. Львова (, місцезнаходження: 79016, м. Львів, вул. Шевченка, 3а), включає частину нежитлових приміщень у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 , площею 30,3 кв.м, залишковою вартістю 37,4 тис.грн (том 1, а.с. 77).

3 листопада 2014 року Приватним підприємством «БТІ-Експрес сервіс», на замовлення КЕВ м. Львова, на підставі договору №75 від 07.07.2014 про виготовлення технічних паспортів на будівлі ж/м № НОМЕР_4 , у тому числі площею 30,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_15 складено план цокольного поверху нежитлових приміщень будівлі АДРЕСА_16 , загальною площею 29,9 кв.м., згідно із яким: 1 (2,3 м?); 2 (1,5 м?); 4 (6,2 м?); 3 (19,9 м?)» (том 1, а.с. 62, 71, 72).

Листом №25 від 04.01.2015 КЕВ м. Львова звернулося до Приватного підприємства «БТІ-Експрес сервіс» із запитом щодо причин зміни площі нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_5 з 30,3 кв.м на 29,9 кв.м, з наданням копії Витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна та технічного паспорта (том 1, а.с. 76-79), у відповідь на який інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_10 складено довідку від 11.01.2016 про те, що загальна площа нежитлових приміщень №1-4 в будинку АДРЕСА_5 змінилася з 30,3 кв.м на 29,9 кв.м за рахунок переобмірів (том 1, а.с. 80, 75).

Листом №2043 від 18.04.2016 КЕВ м. Львова звернулося до Приватного підприємства «БТІ-Експрес сервіс» (штамп про отримання 16.04.2016) з зауваженням щодо виготовлення 26.11.2014 технічного паспорта на нежитлове приміщення літ. 1-4, площею 29,9 кв.м у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_13 , за якою військове майно відсутнє, а зазначене приміщення знаходиться за адресою: АДРЕСА_13 , у зв`язку із чим технічний паспорт слід переробити відповідно до адреси (том 1, а.с. 82).

Згідно із архівних даних Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» станом на 29.1[наступна цифра в даті нерозбірлива].2012 право власності на нежитлові приміщення площею 29,9 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 - в БТІ не реєструвалось (том 1, а.с. 83).

Тож, інвентаризаційна справа №80-нж на приміщення літ. 1 4 за адресою: АДРЕСА_13 не містить даних щодо зв`язку приміщення цокольного поверху із квартирою АДРЕСА_8 у цьому ж будинку.

Щодо реєстрації права власності 25.02.2016

Дослідженням інвентаризаційної справи на квартиру АДРЕСА_4 , складеної 12.10.2001, встановлено такі дані (том 1, а.с. 34-59).

Відповідно до Розпорядження органу приватизації №7835 від 05.10.2001, за результатом розгляду заяви ОСОБА_5 щодо приватизації квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_17 , таку заяву задоволено, а квартиру передано у приватну спільну власність ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (том 1, а.с. 38, копія відповідає документу, наявному в оригіналі Інвентаризаційної справи).

На підставі Розпорядження органу приватизації №7835 від 05.10.2001 ОСОБА_5 та членам його сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 12.10.2001 видано свідоцтво № НОМЕР_6 , про право спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_17 . Відповідно до указаного Свідоцтва, квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», загальною площею 30,10 кв.м., із характеристиками, наведеними у технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва (том 1, а.с. 39, копія відповідає документу, наявному в оригіналі Інвентаризаційної справи).

Відповідно до складеного 26.09.2001 технічного паспорта на приватизаційну квартиру АДРЕСА_4 , яка розташована на V поверсі 5-ти поверхового будинку, загальною площею 30,10 кв.м. і складається з кімнати житловою площею 16,7 кв.м., кухні площею 6,4 кв.м., ванної кімнати площею 2,9 кв.м., коридору 3,2 кв.м., балкону площею 0,9 кв.м. Відомості про приміщення на цокольному поверсі не вказано (том 1, а.с. 40, копія відповідає документу, наявному в оригіналі Інвентаризаційної справи, том 4, а.с. 246, 247 копії виготовлені із оригіналів Інвентаризаційної справи на будинок, оглянутої у судовому засіданні).

Відтак, у 2001 році ОСОБА_5 приватизував квартиру АДРЕСА_4 , що не заперечується позивачем і підтверджується Розпорядженням органу приватизації №7835 від 05.10.2001, планом приватизаційної квартири, характеристикою квартири та Свідоцтвом про право власності на квартиру від 12.10.2001.

Відповідно до п. 1 висновку експерта від 25.11.2020 №3584/5748/5749, складеного за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, призначеної ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 14.06.2019 у кримінальному провадженні №0000044 від 14.03.2019, судом також встановлено, що загальна площа квартири АДРЕСА_4 , що була приватизована ОСОБА_5 у 2001 році, відповідно до Свідоцтва про право власності від 12.10.2001, становила 30,1 кв.м (том 2, а.с. 16, 17, 23).

Крім цього, відповідно до первинної експлікації приміщень квартири АДРЕСА_4 , станом на 22.04.2008, до її складу входять приміщення загальною площею 30,1 кв.м., тобто лише приміщення квартири на п`ятому поверсі:

коридор 3,2 кв.м;

житлова кімната 16,7 кв.м;

кухня 6,4 кв.м;

санвузол 2,9 кв.м;

балкон 0,9 кв.м. (том 4, а.с. 228)

Щодо пізнішої спірної реєстрації права власності на приміщення зазначеної квартири загальною площею 30,1 кв.м., проте збільшеною на 30,3 кв.м., що проведена 19.02.2016 за рахунок площі нежитлових приміщень цокольного поверху, то представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Лемик Р.Я., посилається на Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням його тлумачення рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 у справі № 4-рп/2004 щодо допустимості приватизації квартири з приєднанням допоміжних приміщень (підвалу).

Відповідно до інвентаризаційної справи на квартиру АДРЕСА_4 , 23.11.2015 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» ОСОБА_5 виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_4 , згідно із яким у рядку №3 щодо загальної площі квартири 30,1 кв.м., поруч із друкованими літерами, рукописним текстом дописано «Приміщення в цокольному поверсі: І (2.2 м?); Іа (1.5 м?); Іб (6.6 м?); Ів (20.0 м?)» (том 1, а.с. 42, 43, 45 (а.с. 43, 45 а.с. 6, 7 оригіналу Інвентаризаційної справи).

За указаними документами до складу приміщень квартири АДРЕСА_4 входять приміщення:

на п`ятому поверсі площею 30,1 кв.м.:

коридор 3,2 кв.м;

житлова кімната 16,7 кв.м;

кухня 6,4 кв.м;

санвузол 2,9 кв.м;

балкон 0,9 кв.м.;

на цокольному поверсі площею 30,3 кв.м: І (2.2 м?); Іа (1.5 м?); Іб (6.6 м?); Ів (20.0 м?).

Указане додатково відображено відповідними біжучими змінами від 23.11.2015 в поверховому плані підвальних приміщень будинку АДРЕСА_5 (том 4, а.с. 224).

Відповідно до наявної в оригіналі Інвентаризаційної справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно № 54077553 від 26.02.2025, державний реєстратор Тузяк Павло Тарасович 19.02.2016 за реєстраційним номером 13447010 зробив запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на нежитлові приміщення 1, 1а, 1б, 1в у цокольному поверсі будинку АДРЕСА_5 загальною площею 30,3 кв.м. за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Після чого, 25.02.2016 державний реєстратор Тузяк Павло Тарасович прийняв рішення про реєстрацію права власності (з відкриттям розділу), індексний номер 28453240 на об`єкт житлової нерухомості, квартиру (реєстраційний номер 01), загальною площею 30,1 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_17 за ОСОБА_5 та членами його сім`ї ( ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ), приватна спільна сумісна власність.

Відповідно до опису об`єкта нерухомого майна, квартира складається з житлової кімнати, кухні, санвузла згідно з технічним паспортом та приміщення в цокольному поверсі 1, 1а, 1б, 1в загальною площею 30,3 кв.м. (том 1, а.с. 44, 47 - а.с. 8 оригіналу Інвентаризаційної справи).

З цього документа також випливає факт того, що підставою реєстрації права власності за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було надання державному реєстратору:

- Свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_6 , виданого 12.10.2001 Обласним управлінням житлово-комунального господарства;

- технічного паспорта №23в, виданого 23.11.2015 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»;

- довідки 696,

- довідки 124 (том 1, а.с. 44, 47 - а.с. 8 оригіналу Інвентаризаційної справи).

Позиція представника ОСОБА_1 , адвоката Лемик Р.Я., полягає у тому, що з часу державної реєстрації права власності (зазначаючи 19.02.2016) право власності на приміщення в цокольному поверсі 1, 1а, 1б, 1в загальною площею 30,3 кв.м. перейшло до сім`ї ОСОБА_5 .

Крім цього, представник ОСОБА_1 , адвокат Лемик Р.Я., вважає, що правомірність володіння саме ОСОБА_5 спірними приміщеннями підтверджується:

- довідкою №507 від 03.07.2015, виданою начальником будинкоуправління №4 ОСОБА_9 , про те, що ОСОБА_11 «належить нежитлове приміщення: літера І/ 32,6 під господарські потреби до квартири по АДРЕСА_17 » (том 4, а.с. 248, 249); та

- довідкою начальника Будинкоуправління №4 (Липники) Соботи Ю.Б. під № 696 від 18.09.2015, відповідно до якої, «мешканці квартири АДРЕСА_4 використовують підсобне приміщення даного будинку у цокольному поверсі, під індексами І, Іа, Іб, Ів, загальною площею 30,3 кв.м, які помилково не внесені до документів при приватизації квартири. Власнику необхідно внести відповідні зміни до приватизаційних документів на квартиру» (том 1, а.с. 52 а.с. 13 оригіналу Інвентаризаційної справи).

Однак, суд звертає увагу на те, що станом на дату видачі довідки №507, за актом приймання-передачі нерухомого військового майна від 31.12.2014, площа спірного майна становила 30,3 кв.м., а не 32,6 кв.м.

Щодо довідки № 696 від 18.09.2015, то станом на указану дату спірні приміщення у цокольному поверсі ще не позначались тими індексами, які їм завчасно присвоєно у відповідній довідці (І, Іа, Іб, Ів), оскільки технічний паспорт із відповідними змінами складено двома місяцями пізніше, 23.11.2015 (том 1, а.с. 43, 45, 42), тоді ж відповідні біжучі зміни спірних приміщень цокольного поверху відображено у поверховому плані (том 4, а.с. 224).

Крім цього, суд звертає увагу, що відповідно до обставин справи, зокрема, відповідно до акта прийняття-передачі основних засобів від 12.03.2012, після проведення огляду в/м (інвентарний номер 112/17), нежитлові приміщення у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_11 , 1958 року побудови, первісною балансовою вартістю 380,42 тис грн., передано від будинкоуправління №4 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (том 1, а.с. 15).

Матеріали справи не містять обґрунтувань щодо підстав видачі відповідних довідок від 03.07.2015 та 18.09.2015 саме начальником Будинкоуправління №4 (Липники) після 12.03.2012.

У сукупності із цим, суд звертає увагу на зміст доповідної записки ОСОБА_9 (том 1, а.с. 27), а також на те, що він обіймав відповідну посаду начальника Будинкоуправління №4 (Липники) з 10.03.2015, а у довідці зазначено про помилковість невнесення даних про користування станом на час приватизації квартири, тобто станом на 2001 рік, що вимагало б, на думку автора довідки, внесення змін станом на час видачі довідки та перебування приміщень на балансі КЕВ м. Львова.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні інші дані, які підтверджують зміст відповідних довідок, і одночасно наявні дані, які виключають можливість існування цих обставин, для підтвердження яких їх надано, зважаючи на тривале [15.03.1995 31.12.2014] перебування спірних приміщень у користуванні на договірних умовах у інших суб`єктів, строк дії яких закінчився вже після 12.03.2012 [31.12.2014].

Відтак, довідка про фактичне користування спірним приміщенням мешканцями квартири АДРЕСА_8 не узгоджується із документально оформленим користуванням іншого суб`єкта, який повернув указане майно лише 31.12.2014.

Крім цього, відповідно до п. 2 висновку експерта від 25.11.2020 №3584/5748/5749 щодо питання чи може до складу житлової квартири входити нежитлове приміщення, експертом встановлено, що нежитлові приміщення, відповідно до вимог п.п. 3.15, 3.24 ДБН В.2.2-15-2019 «Житлові будинки. Основні положення» та ст. 4 Житлового кодексу України, не входять до складу житлових квартир (том 2, а.с. 17, 18, 23).

Відповідно до п. 3 висновку експерта від 25.11.2020 №3584/5748/5749 щодо питання чи може вважатися однією квартирою, згідно з нормами ДБН, приміщення, яке фактично складається з двох різних, не зв`язаних між собою, приміщень, розташованих одночасно на цокольному та п`ятому поверсі будинку АДРЕСА_5 , експертом встановлено, що приміщення, які розташовані на цокольному та на п`ятому поверсі будинку АДРЕСА_5 не є взаємопов`язані між собою, та відповідно до вимог п.3.15, п.3.27, п.3.26, п.5.3 ДБН В.2.2-15-2019 «Житлові будинки. Основні положення», не вважаються однією квартирою (том 2, а.с. 18-20, 23).

Крім цього, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук Олександр Анатолійович 22.02.2016 за реєстраційним номером 13441677 зробив запис про право державної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на нежитлові приміщення літ. 1-4 будинку АДРЕСА_5 загальною площею 29,9 кв.м. за Міністерством оборони України.

Після чого, 25.02.2016, прийняв рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), (індексний номер 28456504) на об`єкт нежитлової нерухомості загальною площею 29,9 кв.м. (реєстраційний номер 01), форма власності: державна, розмір частки: 1, власник Міністерство оборони України.

Указане підтверджується відомостями з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно № 155971575 від 12.02.2019 (том 1, а.с. 101, 102).

З цього документа також випливає факт того, що підставою реєстрації права державної власності за Міністерством оборони України було надання реєстратору:

- технічного паспорта на нежитлові приміщення літ. 1-4 у житловому будинку АДРЕСА_5 (Інвентаризаційна справа №80-нж, виданий 26.11.2014 Приватним підприємством «БТІ Експрес-Сервіс»;

- Витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, серії номер 10-15-22070, виданого 04.12.2015 Фондом державного майна України (том 1, а.с. 101, 102).

Відтак, після спірного рішення державного реєстратора Тузяка Павла Тарасовича від 25.02.2016 щодо реєстрації права власності на нежитлові приміщення 1, 1а, 1б, 1в у цокольному поверсі будинку АДРЕСА_5 загальною площею 30,3 кв.м. за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), Міністерство оборони України станом на 12.02.2019 залишалось власником нежитлових приміщень літ. 1-4 будинку АДРЕСА_5 . загальною площею 29,9 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Надалі, уже через місяць, тобто в квітні 2016 року ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 повторно звернулись до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про розрахунок часток для відчуження нежитлових приміщень 1, 1а, 1б, 1в загальною площею 30,3 кв.м. по АДРЕСА_5 (том 1, а.с. 48).

6 травня 2016 року складено відповідний висновок про визначення реальних часток (том 1, а.с. 49).

Надалі 02.10.2017, з урахуванням інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 54077553 від 26.02.2016, за заявою вказаних у ній власників, Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» складено позитивний висновок №1/12142 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, а саме: приміщень житлової квартири та нежитлових приміщень в цокольному поверсі загальною площею 60,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_17 на два окремі об`єкти (том 1, а.с. 56 а.с. 16 оригіналу Інвентаризаційної справи).

Цього ж дня, 02.10.2017, за замовленням ОСОБА_2 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» виготовлено технічний паспорт на нежитлові приміщення у будинку АДРЕСА_5 , загальною площею 30,3 кв.м:

І (2.2 м? - коридор);

Іа (1.5 м? - вбиральня);

Іб (6.6 м? - нежитлове приміщення);

Ів (20.0 м?) (том 1, а.с. 183, 184).

Тож, 02.10.2017 ОСОБА_5 розділив приміщення квартири АДРЕСА_8 та нежитлові приміщення цокольного поверху.

Після поділу об`єкта нерухомого майна, 23.12.2017 між ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (продавцями) та ОСОБА_1 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 30,0 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_5 , право власності на яке зареєстроване 04.10.2017, номер запису про право власності 22660296, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101. Договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Візняк Ольгою Омелянівною, під реєстровим номером 1172 (том 1, а.с. 181).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.12.2017, право власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення загальною площею 30,3 кв.м., опис згідно з технічного паспорта, зареєстровано 23.12.2017 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Візняк Ольгою Омелянівною (номер запису про право власності 24129089, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 (том 1, а.с. 182).

Позиція ОСОБА_1 полягає у тому, що з 23.12.2017 він став добросовісним набувачем нежитлового приміщення на АДРЕСА_5 .

Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 14.12.2018 №681 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі щодо технічної можливості проведення переобладнання нежитлових приміщень на АДРЕСА_5 під житлову квартиру», затверджено висновок міжвідомчої комісії при виконкомі (витяг з протоколу №11 від 30.11.2018) щодо технічної можливості переобладнання нежитлових приміщень (загальною площею 30,3 кв.м) на АДРЕСА_5 , під житлову квартиру АДРЕСА_18 , яка відповідно до поданого проєкту складається з коридору (2,2 кв.м), житлової кімнати (17,05 кв.м), кухні (7,2 кв.м), санвузла (3,83 кв.м) і відповідає нормам ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» (том 1, а.с. 105, 176).

Відповідно до п. 5 висновку експерта від 25.11.2020 №3584/5748/5749: Приміщення цокольного поверху, включені до технічного паспорта квартири АДРЕСА_4 у 2015 році, яка належить ОСОБА_5 , площею 29,9 кв.м (30,3 кв.м) (реєстраційний номер 01) та нежитлові приміщення літ. 1-4 у цокольному поверсі будинку АДРЕСА_5 , які належать Міністерству оборони України, площею 29,9 кв.м (30,3 кв.м.) (реєстраційний номер 01) є одним і тим самим об`єктом.

Відповідно до п. 6 висновку експерта від 25.11.2020 №3584/5748/5749: Квартира АДРЕСА_6 , яка належить ОСОБА_1 , площею 29,9 кв.м (30,3 кв.м) (реєстраційний номер 101 та нежитлові приміщення літ. 1-4, у цокольному поверсі, за адресою: АДРЕСА_5 , які належать Міністерству оборони України, площею 29,9 кв.м (30,3 кв.м) (реєстраційний номер 01) є одним і тим самим об`єктом (том. 2, а.с. 14-25).

Згідно з встановленими судом обставинами право власності на спірне нежитлове нерухоме майно одночасно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за

ОСОБА_1 , площею 30,3 кв.м (реєстраційний номер 101) та за

Міністерством оборони України, площею 29,9 кв.м (реєстраційний номер 01).

Тобто у даному випадку має місце подвійна реєстрація права власності на одне й те ж майно, як нібито на два різні об`єкти.

Оцінка судом

Щодо суті порушених прав

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

За приписами статей 316, 317, 392 цього ж Кодексу правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Відповідно до статей 170, 329 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» (в редакції від 21.06.2014, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України як головний орган військового управління; види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; з`єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Господарська діяльність у Збройних Силах України, згідно зі статтею 14 Закону України «Про Збройні Сили України» здійснюється згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.

Законом України, який визначає правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном є Закон України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» (1075-XIV), що вказано у його преамбулі (надалі Закон № 1075-XIV).

Статтею 1 Закону № 1075-XIV (в редакції від 12.06.2013, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Частиною першої статті 3 Закону № 1075-XIV (в редакції від 12.06.2013, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). Там же у частині другій встановлено, що з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. (Постанови КМ № 1282, № 1225)

Статтею 4 Закону № 1075-XIV (в редакції від 12.06.2013, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо (ч. 1 ст. 4). У порядку, передбаченому частиною першою цієї статті, ведеться облік майна, закріпленого за підпорядкованими військовими частинами, у службах забезпечення органів військового управління, органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, на які покладаються завдання щодо забезпечення військових частин майном відповідно до затверджених норм та організації його ефективного використання (ч. 2 ст. 4). Списання військового майна за актами технічного стану та інспекторськими посвідченнями провадиться командирами військових частин і посадовими особами органів військового управління відповідно до їх компетенції в порядку, встановленому Міністерством оборони України (ч. 3 ст. 4). (Наказ Міноборони № 81, наказ МВС № 25)

Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва. Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.4 Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 № 448 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.09.2013 за № 1590/24122, квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами ЗС України, до яких відносяться: Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України (далі - Головне КЕУ ЗС України); територіальні квартирно-експлуатаційні управління та Київське квартирно-експлуатаційне управління (далі - КЕУ); квартирно-експлуатаційні відділи (квартирно-експлуатаційні частини) (далі - КЕВ (КЕЧ)); квартирно-експлуатаційні служби військових частин. Квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин проводиться за схемами: Головне КЕУ ЗС України - КЕУ - КЕВ (КЕЧ)) - військові частини; Головне КЕУ ЗС України - види Збройних Сил України - військові частини (згідно з рішенням Міністра оборони України) (п. 2.1. цього Положення).

КЕВ (КЕЧ) здійснює безпосереднє квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин, дислокованих у межах відповідальності. КЕВ (КЕЧ) підпорядковується КЕУ за територіальним принципом. З питань використання фондів і територій військових містечок виконує накази (розпорядження) начальника гарнізону (п. 2.4. цього Положення).

Відтак, судом встановлено, що КЕВ м. Львова є органом, на балансі якого перебувало військове майно та на який покладено відомчий контроль за його використанням.

Порядком вилучення і передачі військового майна Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.08.2002 № 1282 (надалі Порядок № 1282), визначено процедуру вилучення військового майна з оперативного управління військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил (далі - військові частини), та його безоплатної передачі до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном (далі - органи, уповноважені управляти державним майном), самоврядним установам і організаціям, які провадять свою діяльність в інтересах національної безпеки і оборони (далі - самоврядні установи і організації), та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність.

Пунктом 2 Порядку № 1282, вилучення військового майна з оперативного управління військових частин, має таке значення:

прийняття Міноборони рішення про вилучення майна з оперативного управління військових частин з метою безоплатної передачі його до сфери управління органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність.

Об`єктами передачі згідно з цим Порядком є:

1) військові містечка, що вивільняються в процесі реформування Збройних Сил і не плануються до використання за цільовим призначенням;

2) нерухоме майно (будівлі, споруди, об`єкти незавершеного будівництва, приміщення, інше нерухоме майно);

3) інше окреме індивідуально визначене (рухоме) майно;

4) житловий фонд, інші об`єкти соціальної та інженерної інфраструктури, що перебувають в оперативному управлінні військових частин і передаються не у складі майнових комплексів (пункт 2-1 Порядку №1282).

Відповідно до імперативних приписів пункту 4 Порядку №1282 передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться за рішенням:

1) Кабінету Міністрів України - щодо об`єктів, визначених у підпунктах 1 і 2 пункту 2-1 цього Порядку;

2) Міноборони - щодо об`єктів, визначених у підпунктах 3 і 4 пункту 2-1 цього Порядку.

Згідно з пунктом 10 Порядку №1282 військове майно втрачає статус військового з дня затвердження акта про його приймання-передачу, крім випадків, коли воно передано до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями.

Пунктом 10 Порядку №1282 встановлено, що рішення про передачу військового майна виконує комісія з питань передачі військового майна (далі - комісія), до складу якої входять представники відповідного органу, уповноваженого управляти державним майном, самоврядної установи і організації або органу місцевого самоврядування, яким передається майно, та Міноборони. У разі передачі військового майна, наданого в оренду, до складу комісії включаються представники орендаря.

Комісія утворюється та її голова призначається рішенням відповідного органу, уповноваженого управляти державним майном, самоврядної установи і організації або органу місцевого самоврядування, яким передається військове майно (п. 12 Порядку №1282).

Фактична передача військового майна проводиться комісією у двомісячний термін після прийняття відповідного рішення (п. 13 Порядку №1282).

Передача військового майна оформляється актом приймання-передачі за зразком згідно з додатком, який складається у чотирьох примірниках, підписується головою і членами комісії та затверджується відповідно органом, уповноваженим управляти державним майном, самоврядною установою і організацією або органом місцевого самоврядування, яким передається військове майно. До акта додаються: виписка з книги (картки) обліку або витяг з інших матеріальних носіїв інформації про кількість, якісний (технічний) стан, облікові та заводські номери, вартість (ціну) майна, складені на останню звітну дату; проектно-кошторисна документація у разі передачі об`єкта, не завершеного будівництвом; договори оренди цілісних майнових комплексів та нежитлових приміщень у разі передачі військового майна, наданого в оренду; інші документи (за визначенням комісії) (п. 14 Порядку №1282).

Аналіз наведених норм за подібних правовідносин дав підставу Великій Палаті Верховного Суду у постанові від 12.06.2018 у справі № 902/219/16 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/74809453), за позовом Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці, про визнання недійсними розпоряджень, скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності, дійти висновку про те, що за змістом пунктів 21, 4, 10 Порядку №1282 передача військових об`єктів соціальної та інженерної інфраструктури, що перебувають в оперативному управлінні військових частин і передаються не у складі майнових комплексів органам, уповноваженим управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться за рішенням МО України, звернувши увагу на відсутність у матеріалах справи та ненадання сторонами у справі відповідного рішення МО України.

Суд відхиляє доводи представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Лемик Р.Я., щодо наявності ухвали Львівської міської ради від 29.12.2005, оскільки сам по собі зміст указаної ухвали жодним чином не спростовує вимог позовної заяви, крім цього суд звертає увагу на те, що значно пізніше у часі від дати ухвали спірні приміщення продовжували мати статус військового майна і перебували на балансі КЕВ м. Львова.

Щодо «Переліку об`єктів нерухомого військового майна, яке може бути відчужено окремо від земельних ділянок», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17.07.2015 № 740-р (опубліковано а газеті Урядовий кур`єр від 05.09.2015 № 163) до указаного Переліку дійсно включено частину нежитлових приміщень підвалу будівлі № 17, 1958 року будівництва, площею 30,3 кв.м., балансовою вартістю 37,4 тис. грн (місце розташування: АДРЕСА_14 ).

Однак, другим пунктом розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.07.2015 № 740-р Міністерству оборони визначено: «здійснювати відчуження зазначених у переліку об`єктів нерухомого військового майна, яке може бути відчужено окремо від земельних ділянок, відповідно до Порядку реалізації нерухомого військового майна Збройних Сил на аукціонах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.08.2007 № 1063 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 64, ст. 2506; 2008 р., № 28, ст. 874)».

Тож указаним розпорядженням додатково підтверджено про те, що станом на 17.07.2015 нежитлові приміщення продовжували перебувати у складі об`єктів нерухомого військового майна, при цьому, умовою їх відчуження мало бути відповідне рішення Міністерства оборони.

Водночас, Порядок реалізації нерухомого військового майна Збройних Сил на аукціонах визначає процедуру реалізації нерухомого військового майна Збройних Сил, включеного до затверджених Кабінетом Міністрів України переліків військового майна, яке може бути відчужено (далі - майно), на аукціонах.

Замовником аукціону з реалізації майна (далі - аукціон) є Міноборони.

У разі коли майно не було продане на аукціоні, замовник може прийняти рішення про його повторну реалізацію.

Підготовка до проведення реалізації майна на аукціоні включає:

проведення інвентаризації та здійснення відповідно до вимог законодавства державної реєстрації прав власності на нерухоме майно;

визначення замовником початкової ціни реалізації майна (ціни, визначеної замовником аукціону з урахуванням результатів незалежної оцінки майна, проведеної суб`єктами оціночної діяльності відповідно до Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 №1891, кон`юнктури ринку, залишкової вартості та витрат, пов`язаних з реалізацією майна (технічною інвентаризацією, державною реєстрацією прав власності на майно, проведенням незалежної оцінки тощо).

Матеріали справи свідчать про реєстрацію права власності спірних приміщень за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , втім суд звертає увагу на таке:

1)на момент такої реєстрації спірні приміщення мали статус нежилих приміщень і були самостійним об`єктом цивільно-правових відносин;

2)спірна реєстрація відбулась без попередньої втрати цим майном статусу військового, тобто в супереч п. 10 Порядку №1282.

Крім цього, з урахуванням розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.07.2015 № 740-р, відповідне військове майно мало бути відчужене за рішенням Міністерства оборони України про проведення аукціону, тобто за найвищою його ціною.

Тоді як, всупереч волі Міністерства оборони України, відповідне право власності за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було зареєстроване державним реєстратором Тузяком Павлом Тарасовичем та лише на підставі:

Свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_6 , що включало лише площу самої квартири 30,1 кв.м, без включення до її складу приміщень цокольного поверху, виданого 12.10.2001 Обласним управлінням житлово-комунального господарства;

технічного паспорта №23в, виданого 23.11.2015 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», із відображенням у ньому площі квартири та приміщень цокольного поверху;

довідки 696, тобто довідки від 18.09.2015,

довідки 124.

При цьому, у матеріалах справи є лише довідки №696 та №507 (том 1, а.с. 52, том 4, а.с. 248, 249). І представники відповідача ОСОБА_1 також не посилаються на наявність довідки №124.

Однак, зазначені документи не були здатні призвести до набуття права власності на нежилі приміщення цокольного поверху указаними особами.

Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Технічний паспорт на нерухоме майно не є документом, що підтверджує право власності. Він є технічним документом, який описує характеристики об`єкта нерухомості, такі як площа, поверховість, планування, матеріали стін тощо. Право власності підтверджується іншими документами, такими як свідоцтво про право власності, договір купівлі-продажу, свідоцтво про право на спадщину та інші правовстановлюючі документи.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 01.01.2016, чинній станом на момент державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 та членами його сім`ї), встановлено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації;

6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;

7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником;

8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 01.01.2016, чинній станом на момент державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 та членами його сім`ї), передбачалося, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі:

1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;

2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;

5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;

6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно чи його дубліката, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією;

7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;

8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;

9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;

10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;

11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;

12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації;

13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;

14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

При цьому, суд враховує висновки щодо застосування норм статей 2, 5, 10, 24, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», викладені в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, де зазначено про те, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (Подібний висновок викладений також викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі №916/675/15).

У постанові від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 та в інших, прийнятих після неї, Велика Палата Верховного Суду також вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

У пунктах 61 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що:

«61. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)).

62. З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

63. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

64. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

65. З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.

66. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні».

З урахуванням зазначеного суд відхиляє доводи представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката адвокат Лемик Р.Я., про те, що ОСОБА_5 та члени його сім`ї ( ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) з 19.02.2016 набули право власності на спірне майно, що підтверджено відповідним записом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №13447010 від 19.02.2016, а позивач не був і не є законним власником спірного майна, а тому його право не було порушене і не підлягає захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову.

При цьому, суд звертає увагу на те, що станом на 19.02.2016 майно перебувало на балансі КЕВ м. Львова саме як нежитлове приміщення у житловому будинку. До передачі його на баланс КЕВ м. Львова (та певний час після), також тривалий час перебувало у користуванні на правах оренди саме як нежитлове військове майно. Указана частина нежитлових приміщень у житловому будинку включена до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна. Власне й предметом оскарження є також наказ Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 14.12.2018 №681 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі щодо технічної можливості проведення переобладнання нежитлових приміщень на АДРЕСА_5 під житлову квартиру».

Крім цього, станом на час розгляду справи у суді Міністерство оборони України залишається власником нежитлових приміщень літ. 1- 4, що підтверджується Відповіддю № 1651390 від 08.08.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Щодо доводів представника відповідача Жука В.Р. про правомірність реєстрації права власності на спірні приміщення за ОСОБА_5 та членами його сім`ї, в силу приватизації ними державного житлового фонду відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням його тлумачення рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 у справі № 4-рп/2004 щодо допустимості приватизації квартири з приєднанням допоміжних приміщень (підвалу).

Зокрема, посилаючись на визначення поняття приватизації, викладене у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду» та зазначене рішення Конституційного Суду України, адвокатом Лемик Р.Я. зазначено про правомірність приватизації з наступним приєднанням підвального приміщення.

Суд повністю відхиляє указані доводи з тих підстав, що станом на дату спірної реєстрації спірні приміщення не були допоміжними приміщенням у багатоквартирному будинку, а мали статус нежитлових приміщень - самостійних об`єктів нерухомого майна.

При цьому, на необхідність врахування такої обставини уже раніше вказувалось у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 916/2069/17, який передаючи справу на новий розгляд зазначив про те, що суди належним чином не з`ясували статус приміщення: чи є воно допоміжним приміщенням у багатоквартирному будинку, чи нежитловим приміщенням - самостійним об`єктом нерухомого майна.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (надалі Закон № 2482-XII), власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Офіційне тлумачення положень указаної частини викладено у Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2004 від 02.03.2004, на яке посилається адвокат Лемик Р.Я.

При цьому, суд враховує і застосовує висновки про застосування норми права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 598/175/15-ц, де зазначено таке:

«законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості.

Згідно зі статтею 1 Закону № 2482-XII допоміжні приміщення багатоквартирного будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Такі висновки підтверджуються й у рішеннях Конституційного Суду України, а саме, у Рішенні від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_12 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), у якому зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т.ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_13 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

Разом з тим нежиле приміщення це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

На час приватизації позивачами квартир було чинним Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, у пункті 17 якого прямо вказувалося, що нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Порядок передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України.

З наведених норм убачається, що у житлових будинках можуть бути як допоможні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).

У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання».

У справі, що розглядається спірні приміщення на момент виникнення спірних правовідносин поза будь-яким сумнівом мали відповідний статус «нежитлових», який продовжував існувати станом на 25.02.2016, 23.12.2017, і у подальшому указаний статус обумовлював потребу ОСОБА_1 в отриманні спірного наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 14.12.2018 №681 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі щодо технічної можливості проведення переобладнання нежитлових приміщень на АДРЕСА_5 в під житлову квартиру». Указане приміщення не використовувалось як допоміжне, навпаки, з самого початку указане нежитлове приміщення використовувалося як червоний куток, а пізніше надавалося в оренду як самостійний об`єкт цивільно-правових відносин.

Отже, в справі доведено, що за ОСОБА_5 та членами його сім`ї ( ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) державним реєстратором проведено реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно (з відкриттям розділу), без достатньої правової підстави.

Щодо способів захисту

Поряд із віндикаційним позовом прокурором заявлено вимоги про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора щодо реєстрації права власності на спірні нежитлові приміщення у цокольному поверсі, визнання незаконним та скасування записів про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

При цьому, суд враховує неможливість одночасного подання віндикаційного та негаторного позову, які поставлено перед судом, й у випадках, коли такі вимоги заявлені одночасно, суд має самостійно визначити, яку вимогу по суті, а не за формою, поставив позивач, і застосувати належні норми права, що відповідає принципу «jura novit curia» («суд знає закони»).

Також суд бере до уваги те, що у заключному слові (судових дебатах) прокурор підтримав позовні вимоги у повному обсязі, акцентував увагу на пріоритетності негаторного позову, зважаючи на факт подвійної реєстрації, і просив суд застосувати належні норми права для повного припинення тривалого порушення прав Міністерства оборони України, яке ним по суті захищається в суді першої інстанції з 2016 року, процесуальної економії та забезпечення відсутності необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Тому суд первинно розгляне заявлені вимоги негаторного позову.

Щодо позовних вимог в частині записів про державну реєстрацію

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції, і зміст зазначених правових норм свідчить про те, що, на відміну від частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, редакція частини другої статті 26 цього закону, та встановлювала такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, з 16.01.2020 (станом на час звернення із указаним позовом) законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Такий спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною в Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 906/516/19, № 905/633/19, №922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19, від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 27.05.2021 у справі № 914/1201/19, від 12.02.2025 у справі №607/4154/21, від 29.05.2025 у справі № 922/3727/19 та інших.

Крім цього, відповідно до повторюваних висновків Великої Палати Верховного Суду щодо можливості власника реалізувати своє право на витребування з володіння відповідача нерухомого майна, за наявності відповідного рішення суду, яке саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, без необхідності окремого скасовування запису про державну реєстрацію права власності за відповідачем (наприклад, постанови від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 100), від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункт 98), від 07.11.2018 у справі №466/8649/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Відтак позовні вимоги в частині скасування запису про право власності від 19.02.2016 за реєстраційним номером 13447010 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на нежитлові приміщення 1, 1а, 1б, 1в у цокольному поверсі будинку АДРЕСА_5 загальною площею 30,3 кв.м. за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; скасування запису про право власності від 23.12.2017 за реєстраційним номером 24129089 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_6 загальною площею 29,9 кв.м. за ОСОБА_1 до задоволення не підлягають.

Щодо позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зазначене положення закону обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.

Тобто положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18(914/608/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) щодо визнання протиправними рішень про прийняття у власність майна, визнання протиправними та скасування рішень про реєстрацію права власності, зазначено, що суд повинен надати оцінку всім обставинам та визначити: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей); (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить.

Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту і одночасно та всупереч принципу диспозитивності зобов`язувати суб`єкта поєднувати позовні вимоги, яких приватно-правова норма не передбачає (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.02.2023 в справі № 316/2082/19 (провадження № 61-17264св21).

Функціональним призначенням процедурних норм є «обслуговування» приватно-правових норм. З урахуванням того, що процедурні норми виконують тільки функцію «обслуговування» приватно-правових норм, то у разі якщо існує суперечність, то вона має вирішуватися на користь приватно-правової норми.

Встановлено, що після реєстрації за ОСОБА_5 та членами його сім`ї ( ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ), приватної спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно, шляхом його включення до складу квартири, наступного поділу квартири та спірного нежитлового майна, приміщення були реалізовані ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу.

На час пред`явлення позову у цій справі ОСОБА_1 є власником спірного майна, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно та визнається учасниками справи, якими також визнається те, що указане майно не може бути відчужене ОСОБА_1 , зважаючи на накладення на нього арешту в межах кримінального провадження.

Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (провадження № 12-83гс21) зазначено, що за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути оцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може привести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).

Однак у справі № 914/2350/18 предмет позову становили вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем внаслідок позасудового звернення стягнення на предмети іпотеки на підставі іпотечного договору, укладеного з позивачем. Під час розгляду вказаної справи суди надавали оцінку всім обставинам, які мали місце при зверненні стягнення на іпотечне майно, із застосуванням, серед іншого, приписів частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», якою встановлено, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Тобто державна реєстрація права власності закріплена законом як елемент позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому частина четверта статті 37 вказаного Закону прямо передбачає право іпотекодавця оскаржити в суді рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Натомість у справі, яка розглядається, ОСОБА_1 набув право власності на спірне майно за договором купівлі-продажу, а отже, сама собою державна реєстрація не була окремою підставою набуття відповідачем права власності.

Як вбачається із встановлених у справі обставин та пояснень її учасників, оспорювана державна реєстрація права власності за ОСОБА_5 та членами його сім`ї ( ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) на спірне майно є первинною, а тому навіть з цих міркувань задоволення вимоги про її скасування не введе позивача у володіння майном, яке він вважає своїм (на аналогічні обставини звертає увагу й Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у п. 34 постанови від 13.12.2023 у справі № 910/15316/21).

Тож навіть із цих підстав вимоги позовної заяви про скасування рішення державного реєстратора Тузяка П.Т. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 28453240 від 25.02.2016 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_4 у частині реєстрації права власності на нежитлові приміщення 1, 1а, 1б, 1в у цокольному поверсі будинку АДРЕСА_5 , загальною площею 30,3 кв.м. за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задоволенню не підлягають.

Однак, це не єдина обставина, яка вказує на неефективність обраного способу захисту, як підстави для відмови у задоволенні позову в цій частині.

У зв`язку із цим суд бере до уваги одночасну наявність заявленої вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння та сформульовані Верховним Судом усталені висновки про те, що для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів тощо.

Щодо вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції станом на час ухвалення судового рішення).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що позивач із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 71, 76), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункти 55-57), від 14.09.2021 у справі № 359/5719/17 (пункти 120-121, 123-124), від 16.09.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 101, 103), від 05.10.2021 у справі № 910/18647/19 (пункти 9.32-9.33, 9.38), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (пункти 86-87), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153-154, 167-168), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19 (пункт 9.47)).

Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19.

Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

Витребування майна із чужого володіння не потребує оспорювання договору, на підставі якого воно було набуте останнім набувачем. Таке майно може бути витребуване у набувача в будь-якому разі за наявності підстав, передбачених статтями 387, 388 Цивільного кодексу України (п. 156 постанови Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 924/408/21, близький за змістом висновок викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного суду від 05.10.2021 у справі № 910/18647/19).

У пункті 9.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) вказано, що «для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним та скасовувати рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, а також визнавати недійсним договір купівлі-продажу квартири кінцевому набувачеві. Тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні зазначених вимог є правильними, але з інших мотивів, ніж ті, що навели суди».

Отже, Велика Палата Верховного Суду послідовно впроваджувала у судову практику підхід, згідно з яким рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна підтверджує право власності на майно належного власника (позивача) і саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Саме суд під час розгляду справи про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна повинен надати оцінку всім обставинам, який тим самим визначає: неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник; тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому в цієї особи відсутнє право власності, а отже право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини). Суд, задовольняючи позов, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить. Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню. Близький за змістом висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21, пункти 124-126).

Тому у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння (якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах), інші вимоги власника є неналежними (постанови Верховного Суду від 23.04.2025 у справі № 752/6717/20, https://reyestr.court.gov.ua/Review/127021027, від 30.05.2025 у справі № 404/6924/21, https://reyestr.court.gov.ua/Review/127863715).

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.04.2025 у справі №752/6717/20 констатував, що суди не врахували, що коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту. Тому при пред`явленні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права власності, проведеної на підставі такого договору, припинення права власності за набувачем є неналежними (неефективними) способами захисту. Тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог, однак помилився щодо мотивів такого рішення, оскільки зазначені вимоги за обставин цієї справи та змісту позову є неналежними способами захисту прав позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Отже, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.07.2020 у справі № 752/13695/18).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 у справі № 521/8368/15-ц).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

За доводами прокурора, усвідомленість ОСОБА_1 станом на 2016 рік про те, що це приміщення належить державі в особі Міністерства оборони України виводить його з числа добросовісних набувачів.

Під час розгляду цієї справи судом не встановлено будь-яких правових підстав вважати ОСОБА_1 добросовісним набувачем, оскільки він набув право власності 23.12.2017, свідомо нехтуючи наявністю заявлених ще на початку 2016 року вимог Міністерства оборони України як власника нерухомого майна, звернених до нього у справі №465/2866/16-ц про виселення ОСОБА_1 із самовільно зайнятого спірного майна.

Однак, при розгляді цієї справи суду слід відповісти на питання про те, чи може бути у ній застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, зважаючи на факт подвійної реєстрації права власності і за Міністерством оборони України і за ОСОБА_1 .

Спосіб захисту опосередковується позовною вимогою, що втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 по справі № 910/3009/18 (п. 63), від 19.01.2021 по справі № 916/1415/19 (п.6.13), від 16.02.2021 по справі № 910/2861/18 (п. 98).

Суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, згідно з яким визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Згідно з встановленими обставинами право власності на спірне нерухоме майно одночасно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за

ОСОБА_1 (реєстраційний номер 101) та за

Міністерством оборони України (реєстраційний номер 01).

Тобто у даному випадку має місце подвійна реєстрація права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 29.04.2025 у справі № 910/6206/21, відповідно до яких:

«8.22. Одночасне існування державної реєстрації кількох прав власності на один і той самий об`єкт нерухомого майна суперечить засадам офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення прав на нерухоме майно, є порушенням чинного законодавства та інтересів особи, за якою право власності на нерухоме майно зареєстровано первинно та не припинялося (така правова позиція відповідає висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 823/378/16, від 07.08.2019 у справі № 193/11/17 та від 02.10.2019 у справі № 587/2331/16-ц, постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 914/520/18).

8.23. Отже, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване одночасно за двома особами як нібито на два різні об`єкти, які є однією й тією ж нерухомістю, то обидві особи володіють таким нерухомим майном, але володіння кожної з цих осіб є неповноцінним. Ця особливість не змінює характеру порушення прав та інтересів постраждалої особи, яке полягає у позбавленні її порушником повноцінного володіння спірним майном. Тому належному способу захисту прав та інтересів постраждалої особи відповідає позовна вимога про витребування спірного нерухомого майна (подібні висновки наведено у постановах Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 910/3419/22, від 19.06.2024 у справі № 910/9948/23, від 08.04.2025 у справі № 910/11109/23).

8.24. До того ж, вирішення спору має призводити до припинення порушення і повноцінного володіння нерухомим майном, а тому судове рішення про витребування нерухомого майна як такого, право на яке зареєстроване двічі, є підставою для закриття одного з розділів Державного реєстру прав на нерухоме майно незалежно від того, на чию користь воно ухвалюється.

8.25. У таких справах кожну сторону слід розглядати одночасно і як позивача, і як відповідача, навіть якщо відповідач формально не звернувся із зустрічним позовом про витребування нерухомого майна від позивача. Якщо відповідач не визнає позов про витребування від нього майна, право власності на яке зареєстроване як за позивачем, так і за відповідачем як на нібито різні об`єкти нерухомості, то він фактично вимагає витребування цього майна від позивача. Тому суд має витребувати спірне майно або від відповідача на користь позивача, або від позивача на користь відповідача, аби подвійна реєстрація була припинена на майбутнє. Водночас слід звернути увагу на те, що як до ухвалення судом рішення, так і після нього (до внесення відповідних змін до Державного реєстру прав на нерухоме майно) не виключена можливість реєстрації інших, крім права власності, прав на нерухоме майно та їх обтяжень у розділі, який підлягає закриттю, у тому числі добросовісних набувачів таких прав (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.06.2024 у справі № 910/9948/23, від 27.11.2024 у справі № 913/401/20 (913/327/23), від 10.04.2024 у справі № 910/3419/22).

8.26. Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб (постанова від 30.06.2020 у справі № 9/028-10/13 (пункт 10.28)). Судове рішення діє виключно inter partes (з лат. між сторонами) (постанова Верховного Суду від 19.04.2023 у cправі № 904/7803/21 (пункт 6.23)).

8.27. Тому судове рішення про витребування нерухомого майна як такого, право на яке зареєстроване двічі, є підставою як для державної реєстрації припинення права власності особи, від якої воно витребовується, для закриття відповідного розділу у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, так і для перенесення з розділу, який підлягає закриттю, до розділу, який залишається, відомостей про інші, крім права власності, права на нього та обтяження.

8.28. Можлива наявність суперечності між речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зареєстрованими у цих розділах не є перешкодою для їх перенесення, оскільки вона виникла раніше внаслідок відкриття двох розділів реєстру на одне й те ж нерухоме майно. Державна реєстрація припинення таких прав та обтяжень здійснюється у загальному порядку на підставі відповідного судового рішення за позовом зацікавленої особи.

8.29. Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

8.30. Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав (подібні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

8.31. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (п.100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

8.32. Вимога про скасування державної реєстрації, пред`явлена позивачем з наміром набути повноцінного володіння спірним нерухомим майном, яке одночасно зареєстровано за двома особами, не відповідає належному способу захисту у цій справі, яким є віндикаційний позов, що є самостійною підставою для відмови в позові (наведене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18).

8.33. Оскільки у даній справі суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що право власності на спірне майно одночасно зареєстроване за позивачем та відповідачем-1 (ТОВ "Євробудсервіс-2020"), то належному способу захисту прав та інтересів позивача відповідає позовна вимога про витребування спірного нерухомого майна з чужого незаконного володіння, а судове рішення у такому спорі обов`язково призведе до закриття одного з розділів реєстру незалежно від того, на чию користь воно буде ухвалено».

Аналогічні висновки, окрім уже зазначених у постанові Верховного Суду від 29.04.2025 у справі № 910/6206/21, викладені також у п. 30 43 постанови Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 913/401/20(359/5215/23).

Дотримуючись указаного підходу під час розгляду цієї справи суд, встановивши обставини заволодіння нежитловими військовими приміщеннями, які були самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, шляхом їх безпідставного включення до складу раніше приватизованої квартири ОСОБА_5 та членів його сім`ї, проведення одночасної державної реєстрації права власності на одне й те ж майно, як нібито на два різні об`єкти нерухомості, без будь-яких правовстановлюючих документів та без попередньої втрати цим майном статусу військового, наступного поділу та подальшого відчуження недобросовісному набувачу ОСОБА_1 , який попередньо самовільно вселився у зазначені спірні приміщення і усвідомлено уклав договір купівлі-продажу указаного нерухомого майна, знаючи про наявність прав щодо нього у Міністерства оборони України, дійшов висновку про наявність порушених прав та інтересів держави в особі Міністерства оборони України, як власника спірного майна та необхідність захисту цих прав шляхом витребування нежитлового військового майна.

При цьому, від недобросовісного набувача майно може бути витребувано у всіх випадках відповідно до приписів статті 387 ЦК України» (п. 5.68 постанови Верховного Суду від 26.02.2025 у справі № 756/4527/22)

Крім цього, обставини цієї справи не можуть вказувати на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у постанові від 17.10.2024 у справі № 369/328/19 (провадження № 61-8474св24) Верховний Суд виснував, що:

«ОСОБА_2 набула право власності на підставі договорів купівлі-продажу […], тобто більше ніж через 2,5 роки після пред`явлення позивачкою позову до ТОВ «РТ Трейдер» у цій справі, тобто під час її розгляду.

Зазначені обставини свідчать про те, що, укладаючи договори купівлі-продажу земельних ділянок з ТОВ «РТ Трейдер», проявивши розумну обачність і, за необхідності, отримавши правову допомогу, ОСОБА_2 мала можливість ознайомитися з відкритих джерел про наявність судового спору щодо спірних земельних ділянок та зважити на ці обставини, а тому не можна вважати, що за таких обставин мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Слід ураховувати, що цивільне законодавство як передбачає право витребування майна його власником (статті 387, 388 ЦК України), так і визначає правові наслідки вилучення товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до його продажу, зокрема і право на відшкодування саме продавцем покупцю завданих збитків (стаття 661 ЦК України), чим може скористатись і відповідач, пред`явивши відповідний позов».

На відміну від справи № 369/328/19, обставини цієї справи вказують на факт укладення відповідного договору купівлі-продажу щодо спірного майна 23.12.2017, попри обізнаність ще з початку 2016 року про належність указаного майна саме Міністерству оборони України, будучи учасником цієї справи та подаючи відповідні заперечення.

Водночас не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції (п. 192 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021, справа №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21).

Щодо позовної давності

Як вбачається із матеріалів справи, в ході її розгляду ОСОБА_1 подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності у тому числі щодо вимог про витребування майна, вказавши про обізнаність позивача з порушенням його прав ще з 2015 2016 років.

У судовому засіданні представником відповідача ОСОБА_1 , адвокатом Лемик Р.Я., акцентовано увагу на тому, що позов подано у березні 2020 року. Однак, позивачу було відомо про факт приватизації спірних нежитлових приміщень, що, на її думку, підтверджує факт звернення з тотожним позовом 25.04.2016 у справі № 465/2866/16-ц, який залишено без розгляду, що не зупиняє перебігу строків позовної давності.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна (могла) була дізнатися про це порушення / особу, яка порушила) аспекти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» / «повинен довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 186/599/17.

У п. 7.18, 7.19 постанови від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. Оскільки право власності територіальної громади м. Львова на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли Львівська міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.

За подібних правовідносин із подвійною державною реєстрацією речового права, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову у справі № 461/1980/17 Верховний Суд у постанові від 11.08.2022 звернув увагу на те, що задовольняючи позовні вимоги про витребування нерухомого майна, суд апеляційної інстанції виходив із того, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України не застосовується. Однак Верховний Суд із такими доводами не погодився, з мотивів, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18), про поширення на віндикаційні позови положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності та помилковість попередніх висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16).

Відтак, на заявлені вимоги про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України застосовуються положення про позовну давність і за наявності факту подвійної державної реєстрації речового права, що враховується судом зважаючи на відсутність протилежних висновків Верховного Суду, які були б обов`язковими для врахування судами в розумінні ч.4. ст. 263 ЦПК України та більш наближеними до тих обставин справи, в яких кожну сторону слід розглядати одночасно і як позивача, і як відповідача, навіть якщо відповідач формально не звернувся із зустрічним позовом про витребування нерухомого майна від позивача.

Право власності Міністерства оборони України на спірне нежитлове приміщення було порушено в момент його вибуття у володіння іншої особи, тобто під час первинної реєстрації права власності на цей об`єкт державним реєстратором Тузяком Павлом Тарасовичем (рішення про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу), індексний номер 28453240 від 25.02.2016), що узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 01.12.2021 у справі № 463/2340/17, у справі із подвійною державною реєстрацією речового права.

У справі, що розглядається, прокурор звернувся до Франківського районного суду м. Львова із указаним позовом, який зареєстровано канцелярією суду 24.03.2020 та датовано днем раніше (вх.№ 7842/20).

За доводами прокурора строк позовної давності ним не пропущений, зважаючи на своєчасне звернення із позовом до ОСОБА_1 про його виселення, що розглядався в межах справи №465/2866/16-ц та надмірну тривалість розгляду цієї справи, який і до 2020 року не закінчився ухваленням рішення у справі. При цьому, на момент звернення із указаним позовом, предмет позову відповідав змісту спірних правовідносин та обставинам справи, оскільки обґрунтовувався саме відсутністю у відповідача будь-яких правових підстав для зайняття і утримання нежитлового військового майна. Однак, саме за час судового розгляду обставини істотно змінилися, оскільки ОСОБА_1 усвідомлено оформлено право власності на майно Міністерства оборони України. Тому саме після зміни обставин, подальша підтримка позовних вимог стала такою, що не відповідала ефективним способам захисту, внаслідок чого прокурор звернувся із позовом у справі, що розглядається, а після цього із клопотанням про залишення без розгляду позовної заяви у справі №465/2866/16-ц, яке задоволено судом та залишено без змін судом апеляційної інстанції.

Аналогічні доводи прокурором також викладені раніше у заяві від 07.02.2025, де зазначено, що предмети і підстави позову у справах № 465/1800/20 та № 465/2866/16-ц є не лише різними, але й взаємовиключними, оскільки у справі № 465/2866/16-ц розглядався негаторний позов, обґрунтований саме відсутністю у відповідача будь-яких правових підстав для зайняття і утримання спірних приміщень, а у справі № 465/1800/20 розглядається віндикаційний позов, заявлений до номінального володільця майна (згідно з відомостями Державного реєстру речових прав) обґрунтований положеннями ст. 387, 388 ЦК України.

Відповідно до наявної у матеріалах справи копії позовної заяви, заступник військового прокурора Львівського гарнізону В. Петренко, в інтересах Міністерства оборони України, Квартирноексплуатаційного відділу м. Львова дійсно звертався до Франківського районного суду м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_1 (вх. від 16.05.2016), у якій просив суд виселити його з самовільно зайнятого нежитлового приміщення №1, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_14 , будівля інв. №17, площею 30,3 кв.м. 1959 року побудови, мотивувавши її безпідставністю проживання ОСОБА_1 у нежитловому військовому приміщенні, яке перебуває на балансі та під охороною КЕВ м. Львова (том 1, а.с. 28-32).

Справа № 465/2866/16-ц залишена без розгляду 03.10.2022.

Відтак, станом на 24.03.2020, така справа перебувала у провадженні, тож для застосування ч. 1 ст. 256 ЦК України підстав не встановлено.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена позивачем у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної і суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 523/10225/15-ц та від 19.11.2019 у справі № 911/3677/17).

Зважаючи на те, що прокурором до позовної заяви додано заперечення на позов у справі №465/2866/16-ц, підписане 10.08.2016, де представником відповідача інформовано про наявність Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.02.2016, Свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_6 від 12.10.2001, копію технічного паспорту №23а на квартиру АДРЕСА_4 , а також копію договору позички від 15.01.2016 щодо нерухомого приміщення в цокольному поверсі №1, 1а, 1б, 1в, загальною площею 30,3 кв.м., суд вважає, що з отриманням цих заперечень сторона позивача фактично могла довідатися про порушення своїх прав (том 1, а.с. 85, 86, 88, 87, 90).

Суд бере до уваги те, що на наданій суду копії відсутня відмітка із вхідною датою документа, проте у запереченнях вказано про те, що розгляд справи призначено на 11.08.2016 на 16 год. 00 хв.

Надалі, представником ОСОБА_1 на заяву від 27.11.2018 про зміну позовних вимог, відповідно до яких прокурор просив усунути перешкоди в здійсненні права користування та розпорядження Міністерством оборони України указаним нежитловим приміщенням, шляхом його звільнення, подано відзив на позовну заяву, датований 11.02.2019, додавши до нього правовстановлюючі документи та копію наказу №681 від 14.11.2018. При цьому, у відзиві зазначено про набуття ним 23.12.2017 указаних нежитлових приміщень за договором купівлі-продажу (том 1, а.с. 89, 92, 91).

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (частина перша статті 251 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 253 ЦК України).

Отже момент, коли позивач або особа, в інтересах якої він діє, дізнались чи могли дізнатись про порушення права власності міг розпочатися щонайраніше 12.08.2016 - день наступний за днем судового засідання у справі № 465/2866/16-ц, після надходження у них заперечень, із яких прокурор міг дізнатися про існування обставин, за яких інша особа вважає спірне майно своєю приватною власністю.

За формального підходу щодо вирішення питання про позовну давність це позбавило б позивача можливості на звернення з позовом у порядку цивільного судочинства, зважаючи на сплив позовної давності, незважаючи на те, що попередній позов залишено без розгляду вже після того, як прокурор звернувся із віндикаційним позовом у цій справі.

Однак, слід врахувати те, що прокурором в інтересах позивача, без будь-яких зволікань подано первісний позов і зміна обставин, що надала право на звернення із віндикаційним позовом до ОСОБА_1 настала 23.12.2017, про що ним зазначено у відзиві на позовну заяву, датованому 11.02.2019, поданому на заяву прокурора про уточнення позовних вимог.

Надалі, як вбачається із матеріалів справи уже 14.03.2019 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000044, в межах якого встановлювалися обставини та збиралися процесуальні джерела доказів, які також стосуються предмета доказування у цій справі і розгляд справи без яких був би утрудненим, чи не можливим без спеціальних знань.

Суд погоджується із доводами представника відповідача Жука В.Р. про те, що не перериває перебігу строку позовної давності подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. Проте, у зазначеній справі суд також бере до уваги й те, що на момент звернення із указаним позовом, правила підсудності дотримано, предмет позову відповідав змісту спірних правовідносин та тим обставинам справи, про які прокурору було відомо, оскільки обґрунтовувався саме відсутністю у відповідача будь-яких правових підстав для зайняття і утримання нежитлового військового майна. Однак, саме за час судового розгляду обставини істотно змінилися і позивач дізнався про особу, яка порушила його права, спосіб їх порушення, про наявність права на окремий позов, який і був пред`явлений у цій справі.

Крім цього, Міністерство оборони України, залишаючись, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником нежитлових приміщень літ. 1- 4 (реєстраційний номер 01) також могло покладатися на ці відомості, тоді як факт одночасної реєстрації права власності на одне й те ж майно, як нібито на два різні об`єкти, на етапі звернення до суду із указаним позовом ще встановлювався проведенням експертизи, яка тривала понад один рік (16 місяців).

Верховний Суд також неодноразово зазначав, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі №922/1467/19, Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №904/3405/19). Тобто наявність тривалого судового процесу, в межах якого вчинялися відповідні дії, спрямовані на захист прав та законних інтересів Міністерства оборони України, дозволяло б правомірно розраховувати, що під час його розгляду спір врешті буде вирішено, що в сукупності з іншими обставинами свідчать про поважність причин пропуску позовної давності, що відповідає усталеній практиці.

Тож у справі є низка обставин, які одночасно вказують на поважність причин пропуску строку, який, крім цього є незначним зважаючи на її складність.

При цьому, суд, з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 02.04.2025 у справі № 295/19577/14-ц, дійшов висновку про необхідність захисту порушеного права. Зокрема, як зазначено судом:

«188. Верховний Суд вважає за необхідне також зазначити, що посилання суду першої інстанції на те, що він може поновити пропущену позовну давність виключно за вмотивованою заявою позивача не відповідає дійсному змісту частини п`ятої статті 267 ЦК України. Ключовим у цьому питанні є лише наявність поважних причин пропуску позовної давності, які має дослідити суд у межах наданих йому доказів та встановлених ним обставин, незалежно від клопотань сторін щодо встановлення цих поважних причин.

189. Так у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності (п. 118). За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку (п. 121).

190. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим (п. 122).

191. Отже, встановивши наявність поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду, суд захищає порушене право і заяви позивача про поновлення позовної давності не вимагається».

Аналогічний підхід застосовано у постанові Верховного Суду від 21.05.2025 у справі № 546/924/16-ц.

Крім цього, поновлення пропущеної позовної давності, на думку суду, повністю відповідатиме підходу зазначеному вище, щодо необхідності у таких справах розглядати кожну сторону одночасно і як позивача, і як відповідача, навіть якщо відповідач формально не звернувся із зустрічним позовом про витребування нерухомого майна від позивача. Оскільки, якщо відповідач не визнає позов про витребування від нього майна, право власності на яке зареєстроване як за позивачем, так і за відповідачем як на нібито різні об`єкти нерухомості, то він фактично вимагає витребування цього майна від позивача. Тому суд має витребувати спірне майно або від відповідача на користь позивача, або від позивача на користь відповідача, аби подвійна реєстрація була припинена на майбутнє. Тож, застосування позовної давності за позовом прокурора, який лише першим звернувся із указаним позовом, без урахування інших обставин, на думку суду не узгоджуватиметься ні із указаним підходом, ні із принципами верховенства права, справедливості, добросовісності і розумності.

Отже, з урахуванням недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також принципи справедливості, добросовісності і розумності, виходячи з фактичних обставин справи, враховуючи відповідні висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що позовна давність пропущена з поважних причин та необхідність поновлення позовної давності і відмови у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу такої давності.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

До позовної заяви додано квитанцію про сплату судового збору №1480 від 26.12.2019 у сумі 9 658,26 грн, який за відомостями від 11.09.2025 зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України (том 1, а.с. 1).

Зважаючи на те, що позовну заяву подано у 2020 році, судовий збір підлягав сплаті за ставками, встановленими станом на 01.01.2020 року.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 01.01.2020 прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 102,00 грн.

Згідно з п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на день подання позову) ставка судового збору за подання юридичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про визнання права власності на майно або його витребування визначається вартістю майна.

Відтак, сплачена сума судового збору розрахована виходячи із вартості майна, яке він просив витребувати (439 400,53 грн х 1,5% = 9 658,26 грн).

Частиною третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Згідно з п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на день подання позову) за подання до суду юридичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір становив 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позов у цій справі містить шість вимог немайнового характеру, отже судовий збір за подання позовної заяви в частині немайнових вимог становить 12 612,00 грн (2102,00 х 6).

Врахувавши зазначені вище норми, кількість та характер позовних вимог, позивач мав сплатити всього 19 203,00 грн судового збору.

Крім цього, саме така сума судового збору ним визначена та заявлена у позовній заяві у складі судових витрат, проте, фактично залишилась не сплаченою до закінчення судового розгляду.

Оскільки у цій справі задоволено позовні вимоги про витребування майна (майнова вимога), з відповідача ОСОБА_1 на користь прокуратури слід стягнути сплачений прокурором за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 9 658,26 грн.

Ураховуючи, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави 12 612,00 грн (2102,00 х 6) судового збору за звернення до суду з вимогами немайнового характеру.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 268 ЦПК України).

Тлумачення норм права, щодо розмежування порядку проголошення судового рішення (скороченого або повного) у разі явки учасників справи у судове засідання та складання повного судового рішення за відсутності учасників справи здійснено Верховним Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону та правові висновки, датою ухвалення судом судового рішення у справі, призначеній до розгляду на 12.09.2025, є та дата, на яку було призначено розгляд справи, 12.09.2025, а датою складення повного тексту судового рішення 18.09.2025.

На підставі наведеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 274, 279, 354, ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов, про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування записів, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення літ. 1-4 у цокольному поверсі житлового будинку по АДРЕСА_5 , що зареєстровані за ОСОБА_1 як квартира АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (код ЄДРПОУ ) 9 658 (дев`ять тисяч шістсот п`ятдесят вісім) гривень 26 копійок судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (код ЄДРПОУ ) на користь держави 12 612 (дванадцять тисяч шістсот дванадцять) гривень 00 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18.09.2025.

Суддя: Баран О.І.