Справа № 133/1962/24
Провадження № 22-ц/801/1920/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пєтухова Н. О.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

з участю секретаря судового засідання Кашпрук М.Г.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Шелудько Оксани Олександрівни

на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Пєтухової Н.О.,

у справі №133/1962/24

за позовом ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (позивач)

до ОСОБА_1 (відповідач)

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Короткий зміст вимог заяви

У липні 2024 року ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обгартовуючи вимоги тим, що 27.08.2023 між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття кредитної лінії №1262-3116 в електронній формі. Відповідно до умов договору Позивач надав Відповідачу грошові кошти у розмірі 20 000 грн 00 коп. зі строком надання кредиту 300 днів, із застосуванням зниженої % ставки у розмірі 1,20 % в день та стандартної % ставки - 1,50 % в день, а Позичальник зобов`язувався повернути кредит та внести плату за кредитом. Позивач свої зобов`язання перед Відповідачем відповідно до договору виконав у повному обсязі. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором Відповідач станом на 26.04.2024 має заборгованість у розмірі 94 560 грн. 00 коп., яка складається: прострочена заборгованість за кредитом 20 000,00 грн., прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту - 2 500 грн., та прострочена заборгованість за нарахованими процентами 72 060,00 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2025 року, позов задоволено. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» загальну суму заборгованості за кредитним договором № 1262-3116 від 27.08.2023, в розмірі 94 560 (дев`яносто чотири тисячі п`ятсот шістдесят) гривень 00 копійки, з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 20 000 гривень 00 копійок; прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 72 060 гривень 00 копійок; прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту - 2 500 гривень 00 копійок, а також судові витрати у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із судовим рішенням, 28 липня 2025 року представник відповідача адвокат Шелудько О.О. подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невірне встановлення обставин, які мають значення для справи, просила скасувати рішення та ухвалити у цій і нове про відмову в задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що позивачем не надано і в матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором, здійснення нарахувань по ньому.

Апелянт вважає, що жодного доказу перерахування кредиту на рахунок відповідача позивачем не подано, а також не надано доказів існування будь-яких правовідносин між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» , яке здійснило переказ коштів від імені позивача.

Так, судом першої інстанції не враховано відсутність реквізитів платіжної карти відповідача (повного карткового рахунку) на кредитному договорі, та інших платіжних документах.

Також на думку апелянта, у матеріалах справи відсутній належний розрахунок заборгованості, який давав би змогу встановити дійсний розмір заборгованості відповідача.

Щодо суми заборгованості за нарахованими процентами, то апелянт вважає, що вона нарахована поза межами строку кредитування, не є співмірною сумі кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.

Нарахування плати за обслуговування кредиту (комісії) також вважає несправедливим в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду 01 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 15 серпня 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено її розгляд.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Шелудько О.О. вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах викладених в ній, та просив задовольнити.

Представник позивача, повідомленого в установленому законом порядку про дату, часу і місце розгляду справи, до суду не з`явився, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом першої інстанції встановлено, що 27.08.2023 між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії №1262-3116, згідно умов якого ОСОБА_1 , отримала кредит у розмірі 20 000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, строком на 14 календарних днів, строк кредитування, тобто, строк на який надається кредит 300 календарних днів. Дата повернення (виплати) кредиту 21.06.2024 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,50 % - стандартна процентна ставка, знижена процентна ставка 1,20 %, комісією за видачу кредиту у розмірі 15,00% від суми виданого кредиту. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем, станом на 26.04.2024 виникла заборгованість за кредитом у розмірі 94 560,00 грн., з яких 20 000 грн. - прострочена заборгованість за кредитом (основна сума боргу), 72 060,00 грн. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами; 2500,00 грн. - прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту.

Для нарахування процентів за кредитом ОСОБА_1 застосовувалася як пільгова (знижена), так і стандартна процентна ставка.

Згідно з повідомлення АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Товариством з обмеженою відповідальністю УКР КРЕДИТ ФІНАНС» було здійснено переказ коштів в сумі 20 000 грн. на карту № НОМЕР_1 на виконання договору №1262-3116 від 27.08.2023.

Отже позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю УКР КРЕДИТ ФІНАНС» було у повному обсязі виконано своє зобов`язання.

Згідно розрахунку заборгованості за договором №1262-3116 від 27.08.2023 станом на 26.04.2024 виникла заборгованість за кредитом у розмірі 94 560,00 грн., з яких 20 000,00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом (основна сума боргу), 72 060,00 грн. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами; 2 500,00 грн. - прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване стороною судове рішення повністю відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх доведеності та вважав, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» не повернуті, а відтак останнє вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення загального залишку заборгованості за наданим кредитом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Нормою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку (фінансової установи) на пред`явлення будь-якої вимоги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позивачем факту укладення з ОСОБА_1 договору про відкриття кредитної лінії №1262-3116 від 27.08.2023 року.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про відсутність доказів перерахування коштів на картковий рахунок відповідача, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 207 ЦК України, електронний документ прирівнюється до письмової форми правочину. Спеціальне законодавство у сфері електронної комерції (Закони України «Про електронну комерцію» та «Про електронні документи та електронний документообіг») не заперечує юридичної сили електронних документів та договорів, укладених шляхом обміну електронними повідомленнями. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає можливість підписання електронного правочину, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Одноразовим ідентифікатором, як визначено ч. 1 ст. 3 цього ж Закону, є алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що приймає оферту, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції.

Таким чином, використання відповідачем логіну та паролю для входу в особистий кабінет та/або введення одноразового ідентифікатора, надісланого на його контактний номер телефону, є належним способом ідентифікації та підписання електронного договору, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Суд звертає увагу, що договір підписаний електронним підписом, використання якого неможливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за своїм правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису у визначених законом випадках, а електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через його електронну форму. Аналогічно, у цивільному праві діє загальна презумпція правомірності правочину, встановлена статтею 204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або не визнана судом.

У контексті електронного правочину, вчинення дій з використанням особистого кабінету, логіну, паролю та/або одноразового ідентифікатора, наданого особі при реєстрації, створює презумпцію того, що ці дії вчинені саме цією особою. Якщо відповідач заперечує факт власного волевиявлення на укладення кредитного договору в електронній формі або стверджує, що електронний підпис був вчинений не ним, а іншою особою, тягар доведення цих обставин покладається саме на відповідача відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України.

Як встановлено матеріалами справи позичальник ОСОБА_1 укладаючи кредитний договір підписала його електронним підписом - одноразовим ідентифікатором А9417, зазначивши номер особистого електронного платіжного засобу НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 62 Постанови «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України» визначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Статтею 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.

Згідно пункту 2 статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківською таємницею, зокрема, є інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини.

Відповідно до ст. 62 ЗУ «Про банки і банківську діяльність визначено порядок розкриття банками банківської таємниці, зокрема, за рішенням суду.

Пунктом 64 постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів» від 29 липня 2022 року №164, що суб`єкт господарювання зобов`язаний не копіювати платіжний інструмент чи його реквізити.

Отже відповідачем при оформленні заявки було зазначено повний номер картки (електронного платіжного засобу відповідача), але відповідно до наведених вище постанов Правління НБУ позивач не може зазначати та зберігати у договорах, інших документах повний номер особистого електронного платіжного засобу відповідача.

Крім того, згідно з нормами ст. 46 Закону України «Про платіжні послуги» порядок виконання платіжних операцій, у тому числі обмеження щодо виконання платіжних операцій з використанням конкретних платіжних інструментів, визначається цим Законом та нормативно-правовими актами НБУ; виконання платіжних операцій у платіжній системі здійснюється відповідно до правил такої платіжної системи з урахуванням вимог цього Закону; надавач платіжних послуг має право виконувати платіжні операції користувачів за допомогою/з використанням однієї чи кількох платіжних систем, учасником яких він є, або залучати для виконання платіжних операцій інших надавачів платіжних послуг як посередників; надавач платіжних послуг отримувача під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією.

У разі невідповідності номера рахунку та/або коду отримувача надавач платіжних послуг утримувача має право: зупинити проведення платіжної операції на строк до чотирьох робочих днів та зарахувати кошти на відповідний рахунок для встановлення належного утримувача. У разі неможливості встановлення належного отримувача надавач платіжних послуг утримувача зобов`язаний не пізніше четвертого робочого дня після надходження коштів повернути їх надавачу платіжних послуг платника із зазначенням причини повернення; не уточнювати номер рахунку та/або код утримувача. У такому разі надавач платіжних послуг утримувача зобов`язаний повернути кошти надавачу платіжних послуг платника не пізніше наступного робочого дня після їх надходження із зазначенням причини повернення.

Зважаючи на наведені норми Закону про платіжні послуги у разі, якщо б під час виконання платіжної операції щодо перерахування кредитних коштів відповідачу, відомості про нього, як про належного утримувача кредиту не підтвердилися, операція із зарахування таких коштів взагалі б не відбулася.

Водночас, заперечуючи обставини перерахування на картковий рахунок відповідача ОСОБА_1 кредитних коштів, апелянт не подала суду жодних доказів на спростування позиції позивача.

Так, відповідачем не подано обґрунтування про те, за яких обставин позикодавець мав можливість отримати її персональні дані або що ці персональні дані належать не їй. Фактично заперечуючи отримання кредитних коштів, позивач не подала суду жодних доказів, що такі кошти, на зазначену нею платіжну картку не надходили або що ця картка їй не належить. Такими доказами могли б бути відповідні довідки банків про відсутність рахунків у відповідача або все ж якщо зазначена платіжна картка їй належала, то виписки про рух коштів за вказані банківські дні про фінансові операції, зазначені позивачем.

При цьому суд звертає увагу, що такі докази, з огляду на інститут банківської таємниці, без відповідного судового рішення могли бути надані лише власником банківської карти, тобто відповідачем ОСОБА_1 .

Щодо відсутності договірних відносин між позивачем та АТ КБ «Приватбанк», яким здійснено переказ коштів на картковий рахунок відповідача колегія суддів зазначає, що між цими сторонами укладено договір про надання послуг в системі LiqPay № 4010 від 02.12.2019, який міститься в матеріалах справи, предметом якого є надання Банком дистанційного обслуговування, фінансових послуг з прийому платежів за допомогою системи LiqPay, а також забезпечення технологічного обслуговування з прийому платежів та перерахування грошових коштів за розпорядженням ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на банківські картки платників.

А тому доводи апеляційної скарги є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості за кредитним договором не є належним доказом.

На сьогодні сформувалась стала судова практика, відповідно до якої чітко вказано, що у спорах кредитних спорах документами, які підтверджують розмір заборгованості є первинні бухгалтерські документи і банківська виписка, зокрема, відноситься до таких первинних бухгалтерських документів.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні документи повинні фіксувати факт здійснення господарської операції. Ця норма не встановлює вичерпного переліку таких документів, а зосереджується на їхній суті. У випадку перерахування коштів через платіжного оператора офіційний звіт платіжного оператора, що детально описує транзакцію (дату, час, суму та реквізити карткового рахунку позичальника, на який були зараховані кошти), є належним та допустимим первинним документом, що беззаперечно підтверджують факт перерахування грошових коштів позичальнику. Вони фіксують всі етапи господарської операції від кредитора до позичальника через платіжного оператора.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Натомість боржник не позбавлений права спростувати зазначені у виписці операції, надавши суду відповідні розрахункові документи.

З обставин цієї справи відомо, що кредит надавався позивачу шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника, відкритий у банку.

Отже, наявні у матеріалах справи виписки з рахунків та розрахунок кредитної заборгованості, що надані кредитором, є належними доказами наявності заборгованості позичальника.

Колегія суддів вважає, що надані позивачем розрахунок заборгованості та банківська виписка підтверджують рух коштів по рахунку, видачу кредиту, його використання та розмір заборгованості, в тому числі і щодо розміру процентної ставки, та враховує внесені відповідачем платежі, а відтак є належними доказами у справі щодо заборгованості відповідача за сумою кредиту.

Крім того, колегія суддів перевірила наданий ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» розрахунок заборгованості за кредитним договором та вважає, що заявлена позивачем сума боргу за кредитним договором у розмірі 94 560 грн, яка складається з простроченої заборгованості за кредитом 20 000 грн, простроченої заборгованості за нарахованими процентами 72 060 грн та простроченої заборгованості по комісії 2 500 грн у повній мірі ґрунтується на умовах укладеного між сторонами кредитного договору. Будь якого контрозрахунку відповідачкою не подано.

Станом на 26 квітня 2024 року загальна заборгованість за кредитним договором становить 94 560 грн, з яких: 20 000 грн - заборгованість за кредитом, 72 060 грн- прострочена заборгованість за нарахованими процентами ; 2 500 грн прострочена заборгованість по комісії.

Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У такій категорії справ встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що відповідач не отримував кредитних коштів. І якщо такі кошти кредитодавцями мали бути перераховані на визначений у договорі картковий рахунок, то єдиним безспірним доказом може бути виписка по картковому рахунку, з якої можливо встановити відсутність або наявність певної банківської операції. І якщо сторона заперечує отримання коштів і має можливість подати такі докази, то тягар доказування таких обставин покладається саме на цю сторону.

Натомість будь-яких доказів на спростування доводів позивача відповідач не надала. Свого розрахунку, контррозрахунку заборгованості нею не надано. Будь-яких клопотань про витребування інших доказів на спростування вказаних ні в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції не заявлено.

Інші доводи апеляційної скарги зокрема щодо неправомірності нарахування комісії за надання кредиту, стягнення непропорційно великої суми відсотків, колегія суддів також відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за надання кредиту.

Сплата комісії за надання кредиту передбачена умова кредитного договору п. 4.7, який підписаний відповідачем, а відтак погоджений нею.

Укладаючи кредитний договір №1262-3116 від 27.08.2023 сторони погодили наступні умови:

Відповідно до пунктів 4.6 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на залишок неповерненої суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту та до дати фактичного повернення всієї суми кредиту, за наступною ставкою: стандартна процентна ставка становить 1,50 % за кожен день користування кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом усього строку дії цього договору, за виключенням строку використання позичальником права користування кредитом за зниженою ставкою).

Знижена процентна ставка становить 1,20 % за кожен день користування кредитом, яка надається кредитодавцем виключно як знижка на користування кредитом та є заохоченням позичальника до сумлінного виконання умов договору (п.10.2)

Заявлений строк користування кредитом, який складає 14 днів, і нараховані за цей період проценти, на стягнення яких і погодилась ОСОБА_1 , є обраним позичальником строком користування кредитом, протягом якого може бути використано право користування кредитом за зниженою процентною ставкою.

Відповідно до пункту 4.12. кредитного договору строк кредитування, тобто строк на який надається кредит позичальнику: 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту позичальнику. Дата повернення (виплати) кредиту 21 червня 2024 року, строк дії договору є рівним строком кредитування.

Отже базовий період період (строк) протягом якого боржник (позичальник) буде сплачувати саме 1,50 % проценти за користування кредитом (в даному випадку 14 днів), а строк кредитування строк на який видаються грошові кошти позичальнику, якими він може користуватися (в даному випадку 300 днів до 21 червня 2024 року) і за який нараховуються проценти в розмірі 1,50 % за кожен день користування кредитом (стандартна процента ставка).

Базовий період (14 днів) та загальний строк кредитування 300 днів (строк, протягом якого позичальник зобов`язаний повернути всю суму кредиту та сплатити відсотки, не суперечать одна одній, а є різними складовими договірної моделі: базовий період > пільгові умови; загальний строк > зобов`язання щодо повернення.

Відповідно до пункту 2.3. договору для мінімізації загальних витрат позичальника за кредитом кредитодавець рекомендував позичальнику здійснити повне погашення кредиту протягом перших 140 днів з дати отримання кредиту, згідно з розрахунком у вигляді таблиці, відображеної у договорі.

Крім того пунктом 4.11. договору передбачено орієнтовну вартість кредиту.

Таким чином сторонами було погоджено процентну ставку, яку має сплатити ОСОБА_1 у межах строку кредитування з 27 серпня 2023 року по 21 червня 2024 року за користування кредитними коштами.

При цьому як видно з розрахунку заборгованості кредитодавцем здійснювалося нарахування за процентами за користування кредитом (згідно з пунктами 4.6, 10.2 кредитного договору) в строк договору (відповідно до пункту 4.11 договору), що погоджений між сторонами.

Отже нарахування процентів за користування кредитом є правомірним, яке підтверджується умовами кредитного договору та доказами кредитної заборгованості.

Розрахунок заборгованості за кредитним договором, укладеним між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 наданий суду позивачем, є належним та допустимим доказом, стосовно надання кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, а також нарахування процентів.

Такі відсотки не є платою за неналежне виконання умов Кредитного договору, в розумінні ст. 18 Закону України «Про споживче кредитування» так як нараховувалися за користування кредитним коштами протягом строку кредитування згідно з умовами Кредитного договору.

Отже позивач правомірно нарахував проценти за користування кредитом, що підтверджується умовами договору та доказами заборгованості.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Шелудько Оксани Олександрівни залишити без задоволення, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2025 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б.Войтко

М.В. Матківська