Справа № 465/266/24 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/740/25 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар Салата Я.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Франківського районного суду м.Львова від 24.01.2025 року у справі № 465/266/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів

в с т а н о в и в:

12.01.2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення 10053, 86 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11.04.2023 року у справі №465/777/23, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 16.11.2023 року та набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про повернення безпідставно набутих грошових коштів було задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на її користь безпідставно набуті кошти в розмірі 9194 гривні 52 коп. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в користь держави судовий збір в розмірі 1073 гривень 60 коп. На підставі анкети - заяви клієнта - фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 13.01.2020 р. позивачці було відкрито поточний рахунок/картку у гривні, а саме відповідачем "Приватбанк", було надано в користування пластикову картку для здійснення різноманітних операцій за карткою "VISA", а тому вона є клієнтом відповідача - АТ КБ «Приватбанк». З даної картки, яка належить позивачці, 24.10.2022 р. списано відповідачем кошти в сумі 9194 гривень 52 коп., котрі ОСОБА_1 не було отримано. Відповідно до протоколу скарги щодо отримання готівки з банківської картки, 24.10.2022 р. позивачка звернулася до Банку ОТП з приводу неотримання нею 100 000 угорських форинтів, в банкоматі в місті Помаз, Угорщина. Згідно протоколу, місцем його виготовлення є Банк ОТР, м. Помаз 2013, вул. Йожефа Аттіли 17, Угорщина. Згідно відповіді старшого спеціаліста з обробки скарг ОТП Банк від 08.11.2022 року, спірна сума вже є в розпорядженні банку, що видав картку, тобто у відповідача - АТ КБ «Приватбанк». Відтак, зважаючи на дані обставини, суди вважали доведеним та встановленим факт перебування позивачки 24.10.2022 р. в м. Помаз, Угорщина, здійснення операції по зняттю нею коштів з картки № НОМЕР_1 в сумі 9194 грн. 52 коп. в банкоматі ОТП Банк, які в кінцевому результаті банкоматом їй, позивачці, не були видані. А відтак, стягнули вказану суму з відповідача. Разом із тим, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що згідно ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Із врахуванням зазначеного вище, позивачка просила стягнути з відповідача інфляційні витрати, що становлять 324,12 грн. та 3% річних, що становить 229,74 грн., а також просила суд стягнути на її користь компенсацію моральної шкоди, завдану внаслідок порушення її цивільних прав, що полягала у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні її честі та гідності, а також ділової репутації (з огляду на образи та звинувачення відповідачем її у введенні судів в оману) у розмірі 4000,00 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 січня 2025 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ«Приватбанк» про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 інфляційних нарахувань та 3% процентів річних в розмірі 553 гривні 86 коп.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 2000 гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 січня 2025 року оскаржив відповідач, вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням усіх обставин справи та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі покликається на те, що не погоджується із періодом за який проведено стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Період розрахунку суд попередньої інстанції прийняв із 08.02.2023 по 08.12.2023. Проте рішення Франківського районного суду м. Львова від 11.04.2023 року набрало законної сили 16.11.2023 року, а тому нарахування 3% річних та інфляційних втрат повинно здійснюватись з 17.11.2023 року (першого дня коли настало прострочення грошового зобов`язання. Відповідно до проведеного розрахунку період прострочення з 17.11.2023 року по 08.12.2023 року становить 22 дні. Отже, відповідач вважає, що період з 08.02.2023 року по 16.11.2023 року слід виключити з періоду прострочення. Крім того, з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022, в Україні введено режим воєнного стану. Відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19 (в редакції Закону № 3450-ІХ від 08.11.2023) такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). В справі, що розглядається Позивач є кредитором, а Банк є боржником, проте судом першої інстанції винесено рішення без урахування введення режиму воєнного стану.

Щодо стягнення на користь ОСОБА_1 2000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, зазначає, що звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивачка зазначила про те, що моральна шкода завдана їй внаслідок порушення її цивільних прав, що полягала в душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні її честі та гідності, а також ділової репутації. Разом із тим, на думку відповідача, позивачка не надала суду жодних доказів на підтвердження зазначених обставин, та не довела наявність такої шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вину останнього в її заподіянні. Відтак, просив рішення суду попередньої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відмовити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За змістом ч.2ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6ст.81 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постановах від 16.05.2018 року по справі №686/21962/15-ц та від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17, дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами як до ухвалення рішення суду, так і після його ухвалення. Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». Так, за період, зазначений позивачем у позові, з 08.02.2023 по 08.12.2023, інфляційні виплати на прострочену суму боргу в розмірі 9194,52 грн. з урахуванням індексу інфляції складають: 9194, 52 грн.(сума боргу) х 1.03525130 (загальний індекс інфляції) : 100 9194,52 грн.(сума боргу) = 324,12 грн. Отже, загальна сума інфляційних нарахувань на суму основного боргу за вказаний період складає 324,12 грн. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Період розрахунку приймається з 08.02.2023 по 08.12.2023. Отже, 3% річних з простроченої суми основного боргу становить: 9194,52 грн. х 3 %: 365 (кількість днів у році) х 304 (кількість днів прострочення):100= 229,74 грн. Відтак, сума інфляційних витрат та 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, розрахована на прострочену суму боргу у розмірі 9194,52 грн. за період з 08.02.2023 по 08.12.2023 складає 324,12 грн. (інфляційні втрати) та за період з 08.02.2023 по 08.12.2023 року складає 229,74грн (3% річних) є законною та обґрунтованою. Сторона вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, в тому числі, з моменту звернення до суду до дня фактичного стягнення за відповідним судовим рішенням, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. З огляду на характер порушення прав позивача та їх наслідки, виходячи з засад розумності та справедливості, ступені вини відповідача, душевних стражданнях позивача, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, на думку суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 2000,00 грн.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть, у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11.04.2023 року у справі №465/777/23, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року та набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про повернення безпідставно набутих грошових коштів задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 9 194 гривень 52 коп. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" в користь держави судовий збір в розмірі 1073 гривень 60 коп.

Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено наступні факти: - відкриття відповідачем АТ КБ "Приватбанк" позивачці ОСОБА_1 , що являється клієнткою відповідача, поточного рахунку у гривні; - надання їй у користування пластикової картки для здійснення різноманітних операцій за карткою "VISA"; перебування позивачки ОСОБА_1 24.10.2022 р. у м. Помаз, Угорщина, здійснення операції по зняттю нею коштів з картки № НОМЕР_1 в сумі 9 194 гривень 52 коп. в банкоматі ОТП Банк, які в кінцевому результаті банкоматом їй, позивачці, не було видано. А відтак, суди стягнули вказану суму з відповідача.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що згідно ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) та від 02 березня 2016 року у справі №6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

У постанові КГС ВС від 23.10.2018 року у справі №913/70/18 зазначено, що законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 20.12.2010 у справі №3-57гс10, від 04.07.2011 у справі №3-65гс11, від 12.09.2011 у справі №3-73гс11, від 24.10.2011 у справі №3-89гс11, від 14.11.2011 у справі №3-116гс11, від 23.01.2012 у справі №3-142гс11.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, тому висновок судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК є обґрунтованим.

На зазначеному наголошує Верховний Суд у постанові від 31 травня 2018 року у справі №902/330/17 .

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постановах від 16.05.2018 року по справі №686/21962/15-ц та від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17, дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами як до ухвалення рішення суду, так і після його ухвалення.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (постанова Верховного Суду України від 26.04.2017 року у справі №3-1522гс16).

Таким чином, сторона вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, в тому числі з моменту звернення до суду до дня фактичного стягнення за відповідним судовим рішенням.

Само по собі судове рішення не встановлює, а лише підтверджує визначений вимогами Цивільного кодексу обов`язок повернути безпідставно утримувані банком кошти. Судове рішення не породжує грошове зобов`язання і не змінює правовідносини сторін. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Саме тому позивачкою ОСОБА_1 пред`явлено позов до відповідача АТ КБ «Приватбанк» про повернення неотриманих коштів 08.12.2023 року.

Отже, судом першої інстанції правильно прийнято початок періоду розрахунку, за яким проведено стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в цій частині.

Щодо доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції винесено рішення без врахування введення режиму воєнного стану в Україні.

Відповідач зазначає про звільнення від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення.

Проте, оцінюючи правову природу правовідносин за статтею 625 ЦК України, колегія суддів зазначає, що стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних як спосіб компенсації втрат у зв`язку з неповерненням / не виплатою грошових коштів не є відповідальністю та/або санкціями (див. постанову ВСУ від 06 червня 2012 року, провадження №6-49 цс12; постанову ВП ВС від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16).

Нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання як спосіб захисту грошового інтересу і полягає у відшкодуванні грошових втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції та отримані компенсації за неналежне виконання зобов`язань (див.: постанови ВП ВС від 19.06.2019 №703/2718/16, від 19.06.2019 №646/14523/15).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі №903/602/24 (провадження №12-19гс25), виснувала, що «звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, нарахованих за період із 2 квітня 2017 року по 1 квітня 2024 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим».

Посилання апелянта на п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України є безпідставним, оскільки такий звільняє від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу лише позичальника, разом з тим АТ КБ «Приватбанк» не є позичальником у цій справі.

Щодо відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».

Тобто, можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі №279/1834/22 (провадження №61-1382сво23)).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі №214/7462/20 (провадження №61-21130сво21)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

Даними офіційного веб-порталу Судова влада України підтверджується, що на час розгляду судами спору про повернення безпідставно набутих грошових коштів позивачка ОСОБА_1 працювала на посаді державного нотаріуса та завідувача П`ятою львівською державною нотаріальною конторою.

Враховуючи все зазначене, на переконання колегії суддів, з огляду на характер порушення прав позивачки та їх наслідки (протиправну поведінку відповідача та порушення цивільних прав позивачки тривалим невиконанням судового рішення; приниження її честі, гідності, а також ділової репутації з огляду на образи та звинувачення з боку відповідача щодо нібито введення нею судів в оману), виходячи із засад розумності та справедливості, ступеня вини відповідача, душевних страждань позивачки, конкретних обставин справи, - суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн.

Враховуючи те, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України)

Датою ухвалення рішення , ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5ст.268 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України- суд апеляційної інстанції

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк