У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.09.2025 Справа №607/17822/23 Провадження №6/607/187/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі: головуючого судді Позняка В.М., за участі секретаря судового засідання Козак О.Є.,

розглянувши у судовому засіданні заяву ОСОБА_1 , яка подана через представника про розстрочення виконання судового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю та поділ майна подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою, просить розстрочити виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 січня 2025 року в частині сплати компенсації в розмірі 126162 грн рівними частинами, щомісячно, періодом з дня постановлення відповідної ухвали судом по «20» серпня 2026 року.

Заява мотивована тим, що у заявника склалися обставини, що ускладнюють виконання рішення суду. ОСОБА_1 не працює, що підтверджується копією трудової книжки і не отримує доходів. Зазначені обставини склалися в силу того, що заявник переніс важкі хвороби серця, внаслідок чого став інвалідом третьої групи. Окрім того, на утриманні в заявника є двоє малолітніх дітей. Також заявник не може продати колісний транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI Combi (906) р.н. 2012 року випуску, який виділений йому за результатом поділу майна, оскільки це його єдиний транспортний засіб на якому він планує заробляти на життя. Окрім того, заявник змушений орендувати житло для своєї сім"ї, оскільки наявний будинок в селі Підгородньому, який розділений на дві рівні частини, потрібно ввести в експлуатацію та робити реальний поділ із фактичною перебудовою. Таким чином, заявник опинився в ситуації, коли володіючи великим, придатним для житла будинком змушений винаймати житло. З огляду на зазначені обставини, заявник не має можливості сплатити компенсацію в розмірі 126162 грн відразу одним платежем

Від представника ОСОБА_2 надійшло заперечення, в якому просить відмовити у задоволенні заяви. Зазначає, що згідно із записом у трудовій книжці заявника, із останнього місця роботи його звільнено 28.05.2025 за власним бажанням, стаття 38 КЗпП України. Заявником не підтверджено достатніми доказами, що причиною звільнення стала саме хвороба, адже у такому випадку його було б звільнено за відповідною статтею КЗпП України. Крім того, на момент звільнення заявник вже знав про результат розгляду справи та прийняте судом рішення від 22 січня 2025 року, а відповідно повинен був планувати свої подальші дії та витрати. На підставі хвороби заявнику встановлено ІІІ групу інвалідності, водночас професійної працездатності він не втратив. Заявник посилається на неможливість продати ТЗ Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI Combi (906) р.н. 2012 р.в., оскільки такий, нібито, є його єдиним ТЗ та він планує застосовувати його для професійної діяльності. В той же час, заявником не надано жодних доказів, що цей ТЗ його єдиний, а окрім цього, одним із аргументів ОСОБА_2 під час розгляду справи про поділ майна було твердження, що в нього є бізнес з автомобільних перевезень, яким він і заробив на будинок в с. Підгородньому. Заявник посилається на необхідність орендувати житло для сім`ї, але не пояснює, чому він, при наявності хвороби та двох малолітніх дітей, не продасть свою частину будинку по АДРЕСА_1 (яка за проведеною оцінкою вартує 2 437 370 грн чи близько 59 000 доларів США) та не купить дешевше житло, при цьому витративши заощаджені кошти на виплату компенсації ОСОБА_2 , своє лікування та утримання своїх дітей.

Сторони в судове засідання не з`явилися.

Перевіривши та дослідивши матеріали даної справи, суд приходить наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 січня 2025 року у справі №607/17822/23 яке вступила в законну силу суд ухвалив, серед іншого, стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 126162 гривень компенсації частки у спільному майні подружжя.

Відповідно до статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Згідно статті 435 ЦПК України відстрочення виконання рішення є правом суду, а не обов`язком. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (частина четверта та п`ята статті 435 ЦПК України).

Право на звернення до суду звернутися із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Отже, закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для відстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Системне тлумачення положень статті 435 ЦПК України і статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що відстрочення виконання судового рішення може бути застосовано судом лише у виключних випадках, оскільки рішення суду підлягає обов`язковому виконанню у повній мірі в строк і порядок, передбачений чинним законодавством. Підставою для застосування вказаних норм є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен ураховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 796/43/2018, від 19 червня 2019 року у справі № 2-55/10.

Окрім того, під час вирішення питання про відстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони на користь якої ухвалене рішення, тобто стягувача.

Так, згідно з положень статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

ЄСПЛ у своїй практиці акцентує увагу на тому, що несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто, довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправданим за конкретних обставин справи.

Крім того, пунктом 10 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003 року № 14, визначено, що при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що відповідно до ст. 351 ЦПК і ст. 121 ГПК їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п.40, Reports of Judgments and Decisions 1997-11); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання названий Суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а, отже, сама можливість надання відстрочки виконання судового акта повинна носити виключний характер.

З метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд, суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація «потерпілій стороні» за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як «потерпілої сторони»; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

У цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення. Відповідач і позивач знаходяться у рівних економічних умовах і в одній державі, тому незадовільний фінансовий стан відповідача є недостатньою причиною для розстрочення виконання рішення суду.

Підставами для відстрочки виконання судових рішень у цій справі згідно поданої заяви боржника є скрутне матеріальне становище у зв`язку із звільненням із роботи, а також наявності на утриманні неповнолітніх дітей та поганий стан здоров`я.

Суд зазначає, що медичні документи, які ним додані не свідчать про тяжку хворобу, яка не дає можливості працевлаштуватися чи займатися попередньою підприємницькою діяльністю із перевезень.

Також, заявником не надано доказів, що з часу набрання законної сили рішенням суду він здійснював виплати на погашення заборгованості перед стягувачем.

Наявність в заявника на утриманні неповнолітніх дітей впливає на фінансове становище заявника, але не є підставою для відстрочення виконання рішення суду.

Таким чином, враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, суд вважає, що заявником не доведено існування у нього виключних обставин, які ускладнюють виконання рішення по справі, а складне матеріальне становище заявника не свідчить ні про винятковість, а ні про поважність причин невиконання рішення суду, а тому не можуть бути підставою для відстрочки виконання рішення суду.

При цьому суд також враховує наявність у позивача значної кількості майна, за рахунок якого можна задовольнити вимоги кредитора, зокрема, транспортний засіб, земельну ділянку, частину будинку.

Враховуючи наведене, відсутні підстави для відстрочення виконання рішення суду у даній цивільній справі, а тому, заява не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 259-261, 353-355, 435 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями). Ухвала може бути оскаржена до Тернопільського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддя В. М. Позняк