КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/1632/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Дзявун Юлії Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 28 березня 2025 року про забезпечення позову у складі судді Кравченка М.В.,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася у суд із заявою про забезпечення позову вказавши, що має намір подати позов до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, а тому просила накласти арешт:

- на житловий будинок, загальна площа (кв.м): 356.7, житлова площа (кв.м): 67.3, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :90:034:0129, реєстраційний номер: 000, площа: 0.1 га, дата набуття права власності 01 серпня 2024 року;

- на земельну ділянку кадастровий номер: :90:034:0129, площа (га): 0.1, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 01 серпня 2024 року ;

- на судно прогулянкове моделі Beneteau Antares 30 FLY, бортовий номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер корпусу FR- НОМЕР_2 , яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу №00409 від 20 березня 2023 року.

- на автомобіль марки BMW X7 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , дата набуття права власності ОСОБА_2 26 листопада 2019 року;

- на автомобіль марки TESLA MODEL 3 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , дата набуття права власності ОСОБА_2 03 жовтня 2020 року;

- на автомобіль марки FORD TRANSIT 2007 року випуску, номер НОМЕР_5 , дата набуття права власності 07 вересня 2024 року;

- на автомобіль марки RENAULT MASTER 2013 року випуску, номер НОМЕР_6 , дата набуття права власності 26 січня 2024 року.

- на автомобіль марки RENAULT MASTER 2019 року випуску, номер НОМЕР_7 , дата набуття права власності ОСОБА_2 18 січня 2024 року;

- на автомобіль марки FORD TRANSIT 2007 року випуску, номер НОМЕР_8 , дата набуття права власності ОСОБА_2 11 жовтня 2023 року;

- на автомобіль марки MERCEDES- BENZ SPRINTER 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_9 , дата набуття права власності ОСОБА_2 11 листопада 2023 року;

- на автомобіль марки FORD TRANSIT 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_10 , дата набуття права власності ОСОБА_2 11 грудня 2019 року;

- на автомобіль марки MERCEDES- BENZ ACTROS 1842 LS 2014 року випуску, номер шасі НОМЕР_11 , дата набуття права власності ОСОБА_2 14 липня 2023 року;

- на автомобіль марки MERCEDES- BENZ ATEGO 816 2015 року випуску, номер шасі НОМЕР_12 , дата набуття права власності ОСОБА_2 14 лютого 2020 року;

- на автомобіль марки IVECO EUROCARGO 150E22 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_13 , дата набуття права власності ОСОБА_2 27 січня 2023 року;

- на автомобіль марки IVECO EUROCARGO 180E28 2011 року випуску, номер шасі НОМЕР_14 , дата набуття права власності ОСОБА_2 11 жовтня 2022 року;

- на автомобіль марки IVECO EUROCARGO ML120E25 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_15 , дата набуття права власності ОСОБА_2 30 червня 2022 року;

- на автомобіль марки MERCEDES- BENZ ATEGO 816 2017 року випуску, номер шасі НОМЕР_16 , дата набуття права власності ОСОБА_2 16 листопада 2021 року;

- на автомобіль марки MAN TGL 8.180 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_17 , дата набуття права власності ОСОБА_2 21 жовтня 2021 року;

- на автомобіль марки MERCEDES-BENZ ACTROS 2542, 2014 року випуску, номер шасі НОМЕР_18 , дата набуття права власності ОСОБА_2 01 жовтня 2021 року;

- на автомобіль марки MAN TGL 8.180 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_19 , дата набуття права власності ОСОБА_2 07 вересня 2021 року;

- на автомобіль марки MERCEDES-BENZ ATEGO 2015 року випуску, номер шасі НОМЕР_20 , дата набуття права власності ОСОБА_2 23 липня 2021 року;

- на автомобіль марки RENAULT MASTER 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_21 , дата набуття права власності ОСОБА_2 07 серпня 2021 року;

- на автомобіль марки MAN TGL 8.180 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_22 , дата набуття права власності ОСОБА_2 28 липня 2021 року;

- на автомобіль марки MAN TGL 8.180 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_23 , дата набуття права власності ОСОБА_2 28 липня 2021 року;

- на автомобіль марки MAN TGL 8.220 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_24 , дата набуття права власності ОСОБА_2 28 липня 2021 року;

- на автомобіль марки MERCEDES- BENZ ATEGO 818L 2015 року випуску, номер шасі НОМЕР_25 , дата набуття права власності ОСОБА_2 06 липня 2021 року;

- на автомобіль марки RENAULT MASTER 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_26 , дата набуття права власності ОСОБА_2 11 вересня 2020 року;

- на автомобіль марки RENAULT MASTER 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_27 , дата набуття права власності ОСОБА_2 11 вересня 2020 року;

- на автомобіль марки MERCEDES-BENZ ATEGO 816 2015 року випуску, номер шасі НОМЕР_28 , дата набуття права власності ОСОБА_2 30 червня 2020 року;

- на автомобіль марки OPEL MOVANO 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_29 , дата набуття права власності ОСОБА_2 30 червня 2020 року;

- на автомобіль марки IVECO EUROCARGO ML160E24 2010 року випуску, номер шасі НОМЕР_30 , дата набуття права власності ОСОБА_2 22 травня 2020 року;

- на автомобіль марки MERCEDES-BENZ ATEGO 816 2015 року випуску, номер шасі НОМЕР_31 , дата набуття права власності ОСОБА_2 23 березня 2020 року;

- на автомобіль марки IVECO EUROCARG O ML120E24 2014 року випуску, номер шасі НОМЕР_32 , дата набуття права власності ОСОБА_2 11 грудня 2019 року;

- на автомобіль марки MERCEDES- BENZ ATEGO 816 2015 року випуску, номер шасі НОМЕР_33 , дата набуття права власності ОСОБА_2 19 вересня 2019 року;

- на автомобіль марки MAN TGL 8.180 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_34 , дата набуття права власності ОСОБА_2 19 вересня 2019 року;

- на автомобіль марки MERCEDES-BENZ ATEGO 816 2014 року випуску, номер шасі НОМЕР_35 , дата набуття права власності ОСОБА_2 13 травня 2019 року;

- на автомобіль марки IVECO STRALIS 260S31 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_36 , дата набуття права власності ОСОБА_2 08 квітня 2019 року;

- на автомобіль марки IVECO STRALIS 260S31 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_37 , дата набуття права власності ОСОБА_2 08 квітня 2019 року;

- на автомобіль марки IVECO STRALIS 260S31 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_38 , дата набуття права власності ОСОБА_2 04 березня 2019 року;

- на автомобіль марки IVECO STRALIS 260S31 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_39 , дата набуття права власності ОСОБА_2 04 березня 2019;

- на автомобіль марки IVECO STRALIS 260S31 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_40 , дата набуття права власності ОСОБА_2 28 січня 2019 року;

- на автомобіль марки IVECO STRALIS 260S31 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_41 , дата набуття права власності ОСОБА_2 10 січня 2019 року;

- на автомобіль марки IVECO EUROCARG O 180E23 2005 року випуску, номер шасі НОМЕР_42 , дата набуття права власності ОСОБА_2 23 листопада 2018 року;

- на автомобіль марки MERCEDES- BENZ ATEGO 816 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_43 , дата набуття права власності ОСОБА_2 07 листопада 2018 року;

- на автомобіль марки IVECO EUROCARG O 120E23 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_44 , дата набуття права власності ОСОБА_2 18 липня 2018 року;

- на автомобіль марки MERCEDES- BENZ SPRINTER 316 CDI 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_45 , дата набуття права власності ОСОБА_2 16 листопада 2017 року;

- на автомобіль марки MERCEDES- BENZ SPRINTER 316 CDI 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_46 , дата набуття права власності ОСОБА_2 06 листопада 2017 року;

- на автомобіль марки MERCEDES- BENZ ATEGO 816 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_47 , дата набуття права власності ОСОБА_2 10 жовтня 2017 року;

- на автомобіль марки MERCEDES- BENZ ATEGO 816 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_48 , дата набуття права власності ОСОБА_2 10 жовтня 2017 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0150, площа (га): 0.2448, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 28 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0149, площа (га): 0.2448, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 28 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0152, площа (га): 0.0887, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 27 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0151, площа (га): 0.0887, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 27 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0148, площа (га): 0.095, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 25 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0147, площа (га): 0.095, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 25 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0146, площа (га): 0.095, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 25 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0145, площа (га): 0.0979, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 25 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0144, площа (га): 0.095, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 21 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0143, площа (га): 0.095, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 21 травня 2021 року;

- на земельну ділянку кадастровий номер: :06:005:0142, площа (га): 0.095, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 21 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0141, площа (га): 0.095, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 21 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0140, площа (га): 0.095, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 21 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0139, площа (га): 0.095, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 21 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0138, площа (га): 0.095, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 21 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0007, площа (га): 0.095, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 21 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0005, площа (га): 0.095, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 21 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0006, площа (га): 0.095, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 21 травня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0136, площа (га): 0.0948, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 08 квітня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0137, площа (га): 0.0948, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 09.04.2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0126, площа (га): 0.1, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 08 квітня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0127, площа (га): 0.1, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 08 квітня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0128, площа (га): 0.1, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 08 квітня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0129, площа (га): 0.1, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 08 квітня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0130, площа (га): 0.1, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 08 квітня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0131, площа (га): 0.1, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 08 квітня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0132, площа (га): 0.1, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 08 квітня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0133, площа (га): 0.1, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 08 квітня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0134, площа (га): 0.1, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 08 квітня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:005:0135, площа (га): 0.1, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 08 квітня 2021 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:002:0142, площа (га): 0.25, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 09 липня 2020 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:002:0148, площа (га): 0.25, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 09 липня 2020 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:002:0153, площа (га): 0.25, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 09. липня 2020 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:002:0146, площа (га): 0.25, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 09 липня 2020 року;

- на земельну ділянку, кадастровий номер: :06:002:0147, площа (га): 0.25, на праві власності належить ОСОБА_2 , набуття права власності 09 липня 2020 року.

Заява обґрунтована тим, що розгляд даної справи може бути досить тривалим, а спірне рухоме і нерухоме майно, що є предметом спору, може бути умисно відчужено на користь третіх осіб, що утруднить або зробить неможливим виконання в подальшому рішення суду.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 28 березня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Дзявун Ю.С. в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у період з листопада 2017 року по 24 вересня 2024 року скаржниця фактично проживала без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 .

Вказано, що за період фактичного проживання було придбано заявлене майно.

Звертає увагу суду, що у своїй заяві ОСОБА_1 повідомила, що має намір звернутися до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

Зазначає, що перелік майна буде предметом спору у справі, на яке претендує скаржниця у розмірі частки.

Вважає, що майно є спільною сумісною власністю сторін і може бути відчужене без її згоди на користь третіх осіб та у разі невжиття заходів забезпечення позову зробить неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Загородній Є.О. в інтересах ОСОБА_2 просив законну та обґрунтовану ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу доводи якої є безпідставними залишити без задоволення.

Вказано, твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 має будь-які права на спірне майно або може претендувати на його частку, є надуманими та не підтвердженими жодними належними доказами. У свою чергу, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а відтак підстав для її задоволення немає.

Більше того, сама по собі тривалість знайомства чи підтримання особистих стосунків не породжує у ОСОБА_1 правових наслідків, тотожних правам подружжя, а отже, не може бути покладена в основу її вимог. Відсутність доказів, які б свідчили про спільність набуття чи утримання майна, унеможливлює застосування положень ст. 74 СК України, а також заходів забезпечення позову.

У судовому засіданні адвокат Загородня Б.В. в інтересах ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Адвоката Дзявун Ю.С., що діє в інтересах ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання у якому просила справу розглядати за відсутності скаржника та її представника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає залишенню залишити без задоволення з огляду на наступне.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заявницею не доведено того, що невжиття заходів забезпечення позову, а саме накладення арешту на майно, може істотно вплинути на ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернувся до суду, а також, що такі заходи забезпечення позову, як накладення арешту на майно є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Позовна заява до суду наразі не подавалась, достатніх переконливих відомостей для неспростовного висновку про належне визначення позивачем підсудності спору, предмету і правових підстав позову не наведено, що додатково вказує на недостатню обґрунтованість вимог заяви. При цьому значний перелік наведеного у заяві рухомого і нерухомого майна свідчить про значний ступінь втручання держави у права власника, однак достатньо обґрунтованих законних підстав, легітимної мети та співмірності такого втручання суд не вбачає.

Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за ст. 13 Конвенції коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, № 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України", заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі (Дорани проти Ірландії) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі, і накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії, іншими заходами у випадках, передбачених законом. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).

За змістом ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року зобов`язує суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, тільки пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Тобто, вирішуючи дане питання суд повинен враховувати інтереси всіх учасників процесу, в тому числі позивача і відповідача.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має переконатися, що між сторонами дійсно існує спір, та врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовним вимогам і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

При цьому інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю.

Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення або ефективний захист її прав.

Метою забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку інших учасників з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст. ст. 11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням, зокрема, того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права відповідача, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Окрім цього, апеляційний суд враховує наступне.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно з посиланням про його придбання під час спільного проживання разом з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 указувала, що має намір звернутися до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна.

Як зазначено, у відповідності до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Разом з тим ч. 4 ст. 152 ЦПК України визначено, що у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів.

Частиною 13 ст. 158 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі неподання заявником відповідної позовної заяви згідно з вимогами частини третьої статті 152 цього Кодексу.

З відкритих даних сайту судової влади вбачається, що з заявленим позовом до суду ОСОБА_1 звернулася з порушенням десятиденного строку, який до того ж ухвалою Обухівського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року визнано неподаним й повернуто позивачці.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав до задоволення заяви про забезпечення позову поданої до звернення у суд із вимогами по суті спору.

Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що інші доводи апеляційної скарги, виходячи із загальних принципів розумності і справедливості, обґрунтованості, та з урахуванням наведеного в тексті постанови, не впливають на правильність висновку суду про відсутність підстав для забезпечення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Дзявун Юлії Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 28 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: