Справа № 203/6116/25
Провадження № 2/0203/2562/2025
УХВАЛА

01 вересня 2025 року суддя Центрального районного суду міста Дніпра Казак С.Ю., розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків,-

ВСТАНОВИВ:

До Центрального районного суду міста Дніпра надійшов вищезазначений позов.

Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

За правилами виключної підсудності, встановленими ч.1 ст.30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

У постанові від 07.07.2020 року по справі №910/10647/18 Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок про те, що виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

В постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №638/1988/17, провадження №61-30812св18, зазначено, що правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.42 Постанови від 01.03.2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК України), до якого відповідно до статті 181 ЦК України належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним; про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Відтак виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз`яснено, що суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 року у справі «Zand v.Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції, передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий не маючи юрисдикції судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ч.1 ст.378 ЦПК України).

Згідно п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

З позовної заяви та додатків до неї вбачається, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 збитків в сумі 440099 грн.

В обгрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що згідно договору купівлі-продажу 25.10.2023 року укладеному між ним та відповідачкою, позивачем було придбано нежитлове приміщення №63а за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 130917 грн., реальна ринкова вартість якого на теперішній час становить 440099 грн.

Посилаючись на те, що рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01.04.2025 року у справі №203/2781/24 за позовом Дніпровської міської ради вказане нежитлове приміщення було в нього витребувано на користь територіальної громади міста Дніпра та тим самим йому завдано збитків, позивач відповідно до ст.661 ЦК України просив стягнути з відповідачки завдані збитки в розмірі 440099 грн.

В обгрунтування пред`явлення позову до Центрального районного суду міста Дніпра позивач посилався на положення ч.1 ст.30 ЦПК України.

Поряд з цим, суд враховує, що спір щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , було вирішено судовим рішенням у цивільній справі №203/2781/24, яке набрало законної сили.

Тому на заявлені позивачем вимоги про відшкодування збитків у вигляді вартості вилученої за рішенням суду квартири, не поширюються правила виключної підсудності, передбачені ч.1 ст.30 ЦПК України.

За вказаних обставин, а також враховуючи, що згідно відомостей Єдиного державного демографічного реєстру зареєстрованим місцем проживання відповідачки є адреса: АДРЕСА_3 , справа за позовом ОСОБА_1 та подана разом із ним заява про забезпечення позову, на підставі ч.1 ст.27, п.1 ч.1, ч.3 ст.31 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд за підсудністю за зареєстрованим місцем проживання відповідачки до Індустріального районного суду міста Дніпра.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.27,30,31,258-260 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, а також заяву про забезпечення позову, передати на розгляд за підсудністю до Індустріального районного суду міста Дніпра.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена учасниками справи шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Суддя С.Ю.Казак