Дата документу 11.09.2025Справа № 2-1851/11
Провадження № 6/554/137/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.09.2025 року м. Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави у складі:

головуючого судді - Материнко М.О.,

за участю секретаря судового засідання - Кашуби В.А.,

представника заявника Шеховцова І.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві заяву ОСОБА_1 про закриття виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду із заявою звернулася ОСОБА_1 про закриття виконавчого провадження.

В обгрунтування своїх вимог зазначала, що заборона виїзду щодо ОСОБА_1 за межі України, була застосована у відповідності до Ухвали Октябрського районного суду м. Полтави 27.07.2021 року, по справі № 2-1851, за поданням приватного виконавця Скрипника Володимира Леонідовича ( виконавчий округ Полтавської області).

При розгляді справи досліджувалися матеріали виконавчого провадження, які були витребувані судом від приватного виконавця Скрипника В.Л. З матеріалів вбачалося наступне: Підставою накладення обмеження на заборону виїзду за межі України була вказана нібито існуюча заборгованість (непогашення) боргу мною, ОСОБА_1 , по виконавчому листу №2-1851/11, виданого 30.08.2012 (!) року Октябрським районним судом м. Полтави про стягнення на користь ПАТ АБ « Укргазбанк» заборгованості у сумі 95039.51 доларів США та умисне ухилення від виконання зобов`язань покладених рішенням суду.

Вказана підстава є неіснуючою, оскільки борг перед ПАТ АБ « Укргазбанк» був погашений ще в 2015 року, що підтверджується довідкою ПАТ АБ «Укргазбанк». У забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним Договором № 424 від 14.03.2008 року ПАТ АБ «Укргазбанк» прийняв в іпотеку 2-х кімнатну квартиру, що мені належала. Предмет іпотеки був оцінений 456 000.00 грн., але проданий за 551 800 грн. (договір купівлі-продажу від 29.09.2017 року) Всі кошти були направлені на погашення боргу.

Заборгованість відсутня ( довідка банку № 323/16 від 12.11.2021 p). На відсутність заборгованості перед банком вказує і лист директора ПОД АБ «Укргазбанк» від 29.09.2017 року. ( додано до матеріалів справи). Дія договору іпотеки № 424 від 14.03.2008 р., були припинені ( лист нотаріусу від 29.09.2017 p). Таким чином-зобов`язання виконані і будь-якого ухилення від виконання з моєї сторони-відсутні.

Сам виконавчий лист №2-1851 від 24 травня 2011 р., виданого 30 серпня 2012 року був повернутий стягувачу, ПАТ АБ «Укргазбанк», 25.07.2018 року.

18.01.2021 року звернувся із заявою до приватного виконавця Скрипника В.Л., з проханням прийняти до виконання виконавчий лист № 2-1851/11, який виданий 30.04.2012 року, виконавчий лист видавався в момент дії Закону про виконавче провадження 1999 року, зі змінами від 2011 року.

Сам Закон України «Про виконавче провадження», який регулює процедуру та порядок примусового стягнення на підставі виконавчого листа (документу) зазнавав певний змін, а саме: Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р., передбачав (в редакції з 2011 року), що виконавчий документ може бути пред`явлений протягом одного року. Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року встановив новий строк пред`явлення виконавчого документа до виконання протягом трьох років. Звернення до виконання виконавчого листа № 2-1851/11 суперечить чинному законодавству. Оскільки, як зазначено вище, на момент видачі виконавчого листа № 2- 1851/11 -строк звернення до виконання становив один рік. Цей строк застосовується по відношенню до вказаного документу на протязі всього часу його дії повернення Виконавчий лист № 2-1851/11 був повернутий стягувачу ВАТ АБ «Укргазбанк» - 25.07.18 p. BAT АБ «Укргазбанк» - мав право подати виконавчий лист до виконання лише до 27.07.2019 року, на протязі одного року після повернення, а приватний виконавець Скрипник В.Л. не мав права відкривати виконавче провадження.

Відкриття виконавчого провадження поза строками,які встановлюють право на подання виконавчого листа є грубим порушенням закону.

ВАТ АБ « Укргазбанк» не звертався до суду із заявою про поновлення строку на подання виконавчого листа. Верховний Суд України у справі № 6-711 це 15 зазначив, що за змістом положень частин першої, другої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)») виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду в цивільній справі, може бути пред`явлений до примусового виконання протягом одного року з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Зазначення судом у виконавчому листі іншого строку пред`явлення його до виконання не має правового значення, оскільки такий строк встановлено імперативною нормою закону й не може бути змінено судом.

Виконавчі документи пред`являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі. Таким чином, поширення дії норм вказаного Закону на правовідносини щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання залежить від часу видачі такого документа. Виконавчий документ, який слугував підставою для відкриття виконавчого провадження (№ 2-1851/11), виданий на підставі рішення суду в період дії норми права, що передбачала строк пред`явлення до виконання один рік.

З моменту повернення виконавчого листа про поновлення пропущеного строку в установленому статтею 371 ЦПК України порядку не вирішувалося, і зазначена обставина, виходячи з положень статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» повинна була б бути врахована приватним виконавцем і у відкритті виконавчого провадження він був зобов`язаний відмовити. Результатом порушення закону приватним виконавцем було відкрите виконавче провадження за яким безпідставно проводилися стягнення з ОСОБА_1 , та утиснення прав, зокрема скаржник була позбавлена права на виїзд за межі України Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та Протоколах до неї. Вказана гарантія реалізується шляхом урахування норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) в національному праві. Зокрема, з огляду на статтю 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV (далі - ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Крім того, відповідно до статті 2 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» та статті 46 Конвенції держава Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ в будь-якій справі, в якій вона є стороною.

09.09.2025 року до суду надійшла уточнена заява про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону та пункту 6 розділу І Інструкції під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну (п.3 ч.3 ст. 18 Закону).

Згідно з абзацом другим пункту 1 розділу II Інструкції виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Частиною п`ятою статті 15 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

У силу пунктів 12, 13 Інструкції у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження (припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни сторони у виконавчому провадженні), якщо правовідносини допускають правонаступництво, виконавець за заявою сторони виконавчого провадження, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. На підставі постановленої судом ухвали виконавець своєю постановою замінює сторону виконавчого провадження. Ухвала суду та постанова виконавця долучаються до виконавчого документа при його передачі до іншого органу державної виконавчої служби або приватного виконавця або поверненні його стягувану чи до суду.

Представник заявника Шеховцов І.Є. в судовому засіданні заяву підтримав, прохав задовольнити.

Судом встановлено наступне.

Заборона виїзду щодо ОСОБА_1 за межі України, була застосована у відповідності до ухвали Октябрського районного суду м. Полтави 27.07.2021 року, по справі № 2-1851, за поданням приватного виконавця Скрипника Володимира Леонідовича ( виконавчий округ Полтавської області).

Довідка про відсутність боргу перед ПАТ АБ « Укргазбанк» заявником ОСОБА_1 до суду не надана.

Сам виконавчий лист №2-1851 від 24 травня 2011 р., виданий 30 серпня 2012 року був повернутий стягувачу, ПАТ АБ «Укргазбанк», 25.07.2018 року.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону та пункту 6 розділу І Інструкції під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну (п.3 ч.3 ст. 18 Закону).

Згідно з абзацом другим пункту 1 розділу II Інструкції виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Частиною п`ятою статті 15 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

У силу пунктів 12, 13 Інструкції у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження (припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни сторони у виконавчому провадженні), якщо правовідносини допускають правонаступництво, виконавець за заявою сторони виконавчого провадження, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. На підставі постановленої судом ухвали виконавець своєю постановою замінює сторону виконавчого провадження. Ухвала суду та постанова виконавця долучаються до виконавчого документа при його передачі до іншого органу державної виконавчої служби або приватного виконавця або поверненні його стягувану чи до суду.

09.09.2025 року до суду в межах даної заяви надійшла уточнена заява про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Виконавче провадження закривається ухвалою суду у випадках, коли стягувач відмовляється від вимог або визнано неможливість стягнення коштів, а також при виконанні рішень, що стали підставою для провадження. Також підставою для закриття ухвалою суду є затвердження мирової угоди між сторонами або визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення.

Підстави для закриття виконавчого провадження ухвалою суду:

?Відмова стягувача від виконання рішення:

Якщо стягувач офіційно відмовляється від своїх вимог, суд визнає цю відмову, і провадження закривається.

?Затвердження судом мирової угоди:

Сторони можуть укласти мирову угоду, яка врегульовує спір, а суд її затверджує, що є підставою для закриття виконавчого провадження.

?Визнання неможливості стягнення:

Ухвалою суду може бути визнана неможливість примусового виконання рішення через відсутність майна у боржника, на яке можна звернути стягнення, або якщо виконавець здійснив безрезультатні заходи щодо його розшуку.

?Виконання зобов`язань:

Провадження закривається, якщо зобов`язання, які були підставою для його відкриття, повністю виконані.

Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати:

?чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором;

?чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача;

?чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах.

Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону (а закон або договір зі свого боку не визначають іншого ефективного способу захисту), то порушені право чи інтерес позивача підлягають захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем.

Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов?язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов?язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов?язаних осіб.

Тобто лише встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з?ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушенням вважається такий стан суб?єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб?єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, або порушення права пов?язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту.

Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника.

Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Велика Палата Верховного суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати:

?чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором;

?чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача;

?чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах.

Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону (а закон або договір зі свого боку не визначають іншого ефективного способу захисту), то порушені право чи інтерес позивача підлягають захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що скаржником невірно обраний спосіб захисту, а отже заява про закриття виконавчого провадження та уточнена заява про скасування обмеження у праві виїзду за кордон задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 260,261, 447, ЦПК України, суд

Вирішив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про закриття виконавчого провадження відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 15 /п`ятнадцяти/ днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження.

Повний текст виготовлено 16.09.2025 року.

Суддя М.О. Материнко