Дата документу 26.08.2025 Справа № 333/7424/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 333/7424/24 Головуючий у І інстанції: Тучков С.С.
Провадження № 22-ц/807/1491/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову зазначено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.02.2008 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.02.2008, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_1 .

02.09.2008 ОСОБА_1 передала вказану квартиру в іпотеку АБ «Металург» (правонаступник АТ «МетаБанк»), як забезпечення за кредитним договором № 62А від 25.10.2007.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.07.2020 у справі № 333/4069/18 задоволено позов АТ «МетаБанк» про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості за вказаним кредитним договором.

24.09.2020 Комунарський районний суд м. Запоріжжя видав виконавчий лист у справі № 333/4069/18 про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «МетаБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 49 947,07 доларів США та пені за несвоєчасне погашення відсотків у розмірі 18 790, 86 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З.А. від 10.08.2021 відкрито виконавче провадження №66446552 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа.

13.12.2021 відбулись електронні торги з продажу вищезазначеної квартири. Переможцем визначено ОСОБА_2 , який запропонував ставку в розмірі 560000 грн.

13.01.2022 приватний нотаріус ЗМНО Якіб`юк Ю.А. видав ОСОБА_2 свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та зареєстрував за ним право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (витяг №294598646 від 13.01.2022).

ОСОБА_1 зазначала, що п.1.1 Кредитного договору від 25.10.2007 зазначено, що банк надає позичальнику кредит на споживчі цілі придбання житла у ВАТ «Запорізький домобудівельний комбінат» у сумі 46519 доларів США на 240 місяців.

Згідно з договором будівництва № 622 від 23.10.2007, додаткової угоди до вказаного договору та актом приймання-передачі житла від 08.11.2007, загальна вартість квартири складала 248583 грн.

Відповідно до даних сайту НБУ, станом на 08.11.2007, курс був такий: 100 доларів США дорівнювало 505 грн, тобто 1 долар США дорівнював 5,05 грн.

Таким чином, у банку було отримано в кредит на придбання вищезазначеної квартири 234920,95 грн (46519 доларів США * 5,05 грн).

У рішенні Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.07.2020, що набрало законної сили, у справі №333/4069/18 зазначено, що меморіальним валютним ордером № CFL/216183 від 25.10.2007 підтверджено, що на рахунок одержувача ОСОБА_1 надійшли кошти в розмірі 46519 доларів США (234920,95 грн), призначення платежу - видача кредиту згідно з договором № 593662А від 25.10.2007. Іншу частину вартості квартири ОСОБА_1 сплатила з особистих коштів, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №1157 від 23.10.2007 на суму 17157 грн та квитанцією до прибуткового касового ордера №1246 від 08.11.2007 на суму 3483 грн.

24.07.2024 невідомі особи, які зазначили, що вони є представниками нового власника цієї квартири, один з яких був з довіреністю на представлення інтересів ОСОБА_2 , зламали вхідні двері квартири АДРЕСА_1 та здійснили фактичне виселення позивача з квартири.

24.07.2024 ОСОБА_1 подала заяву до відділу поліції № 4 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області про вчинення кримінального правопорушення за ст. 356 КК України (самоправство).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 391390372 від 17.08.2024 у ОСОБА_1 відсутнє інше нерухоме майно для проживання.

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 388262636 від 25.07.2024, власником вищезазначеної квартири є ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 зазначала, що внаслідок того, що квартира АДРЕСА_1 придбана не лише за кредитні, а й за її особисті кошти, вона має право користування вказаною квартирою до її виселення в судовому порядку та зазначення в судовому рішенні про інше постійне місце проживання. Натомість виселення з житлового приміщення, що було передано в іпотеку, здійснюється виключно в добровільному порядку або за рішенням суду. Разом з тим, добровільним виконанням зобов`язання необхідно вважати дію особи, вчинену з власного бажання, що відповідає її внутрішній волі, без будь-якого примусу.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просила суд: вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати комплект ключів від вхідних дверей цієї квартири.

Судові витрати просила покласти на відповідача.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосуванням норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач втратила інтерес до спірної квартири, добровільно покинувши житло, адже матеріали справи містять достатньо доказів, наданих позивачем, що вказують на протилежне. Натомість суд першої інстанції повинен був зазначити, які саме докази підтверджують факт виселення з іпотечної квартири у добровільному порядку, проте цього не зробив.

ОСОБА_1 зазначає, що факт від`єднання квартири від електропостачання не є підтвердженням відсутності її проживання у квартирі. Натомість наявний факт зламування замків і самовільне винесення відповідачем речей попереднього власника квартири.

У своєму відзиві ОСОБА_2 в особі представника адвоката Шкабуро О.В. заперечує проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення без змін. Зазначає, що ОСОБА_1 не проживала у спірній квартирі і покинула її добровільно. Відсутність електропостачання означає невідповідність житла встановленим державним нормам, що вказує на непридатність його для проживання. Позивач користується електронним пристроями, зокрема, мобільним телефоном, який потребує постійного підживлення від електромережі. ОСОБА_1 не зазначила, які саме речі знаходяться у спірній квартирі. Жодних доказів проживання позивача у квартирі суду не надано.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 заперечує проти доводів відповідача, повторюючи доводи апеляційної скарги. Також зазначає, що з 24.07.2024 вона не має доступу до іпотечної квартири, тому не має можливості скласти протокол опису своїх речей: меблів, одягу, посуду тощо.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Харламов Д.І. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та задоволенні прозову.

Представник ОСОБА_2 адвокат Шкабуро О.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просив залишити без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач втратила інтерес до спірної квартири, що підтверджується доказами наявними в справі, та добровільно покинула житло.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 23.10.2007 між ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат» та ОСОБА_1 було укладено договір будівництва № 622, відповідно до умов якого ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат» залучає ОСОБА_1 до участі в будівництві панельного 10-поверхового житлового будинку по АДРЕСА_2 (а.с.27-30).

25.10.2007 між Акціонерним банком «Металург» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №62А, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 46519 доларів США, строком погашення до 25.10.2027 зі сплатою 14,5% річних за користування кредитом. Кредит було надано шляхом перерахування коштів на рахунок ОСОБА_1 на споживчі цілі - придбання житла (оплата за укладеним із ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат» договір будівництва) (а.с.17-19).

ПАТ «Запорізький домобудівний комбінат» перед ОСОБА_1 належним чином виконано зобов`язання за договором будівництва № 622 від 23.10.2007, відповідно до умов якого та додаткової угоди від 08.11.2007 року, згідно акту приймання-передачі житла від 08.11.2007 року ОСОБА_1 було отримано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , на загальну суму 248 583 грн (а.с.30).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.02.2008 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.02.2008, ОСОБА_1 набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.9-10).

02.09.2008 між Акціонерним банком «Металург» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 603 відповідно до умов якого забезпечене виконання ОСОБА_1 всіх зобов`язань за кредитним договором №62А від 25 жовтня 2007 року. Предметом іпотеки за цим договором стала квартира вартістю 248583,0 гривень. Місцезнаходження нерухомого майна: АДРЕСА_3 (а.с.13-16).

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.07.2020 у справі № 333/4069/18 задоволено позов Акціонерного товариства «МетаБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 суму заборгованості за кредитним договором № 62А від 25.10.2007 року станом на 26.07.2018 року в розмірі 49 947,07 доларів США (а.с.20-23).

08.10.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Шавлуковою З.А. складено заявку на реалізацію арештованого майна (предмета іпотеки), двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.33-35).

13.01.2022 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. видано ОСОБА_2 свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та зареєстровано за останнім право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.36-37).

24.07.2024 ОСОБА_1 звернулась до Відділу поліції № 4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області з заявою про те, що невідомі особи змінили замки у вхідних дверях, у зв`язку з чим вона не може потрапити до квартири (а.с.38).

Відповідно до листа Відділу поліції № 4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області від 29.07.2024 за фактом звернення ОСОБА_1 проведено перевірку. Під час проведення перевірки було встановлено, що в цій ситуації вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, тому підстави для ухвалення рішення про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відсутні (а.с.54).

Відповідно до відповіді Департаменту адміністративних послуг ЗМР від 30.09.2024 про розгляд адвокатського запиту, місце проживання ОСОБА_1 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 з 04.10.2012 до 01.02.2022 (а.с.77 зворот).

Згідно з наданим до відповіді Концерну «Міські теплові мережі» від 27.09.2024 розрахунку, заборгованість за послуги з постачання теплової енергії/гарячої води за адресою АДРЕСА_4 перед Концерном «Міські теплові мережі» станом на 01.09.2024 становить 16848,42 грн. Розрахунок складено з початку 2022 року, в графі сплачено жодної інформації про здійснені оплати не міститься (а.с.79-80).

Відповідно до відповіді ОСББ «Новокузнецька 53А» від 19.09.2024 в квартирі за адресою АДРЕСА_3 , працівниками ПАТ «Запоріжжяобленерго» за участі представників ОСББ «Новокузнецька 53А» 25.09.2023 було відключено електропостачання у зв`язку з відсутністю можливості провести контрольну звірку показників лічильника контролером. У подальшому 25.07.2024 за заявою ОСОБА_2 електропостачання було відновлено. 24.11.2023 в квартирі АДРЕСА_5 , відбувся прорив в системі опалення квартири (корозія радіатора, розташованого на кухні) внаслідок чого квартира за адресою АДРЕСА_3 , розташована поверхом нижче, опинилась під загрозою затоплення, проте попередити мешканців про ймовірні ризики та необхідність вжиття запобіжних заходів не виявилось можливим, оскільки двері квартири АДРЕСА_6 ніхто не відчинив. Оглянути стан квартири та перевірити її фактичний стан у наступні дня також не вдалось з тих самих підстав. До моменту отримання адвокатського запиту до правління ОСББ звернень від мешканців, власників квартири АДРЕСА_6 з приводу зазначеної події також не надходили. На установчих зборах з створення ОСББ "Новокузнецька 53А", що відбулись 20.11.2022, а також на загальних зборах власників квартир, що було проведено 15.02.2023 мешканці або власник квартири АДРЕСА_6 участі не брав. Заборгованість з оплати внесків до ОСББ "Новокузнецька 53А" за адресою АДРЕСА_3 становить 5879,36 грн та нарахована за період з 01.01.2023 по 01.09.2024 (а.с.81).

Відповідно до інформації про покази лічильника електричної енергії за адресою: АДРЕСА_3 , період з 01.01.2022 по 01.09.2024 спожито 173 кВт. В січні 2022 147 кВт. За період з лютого по серпень 2023 споживання становило по одному кВт в місяць, в вересні 2023 7 кВт, за період з жовтня 2023 по серпень 2024 включно щомісячне споживання було відсутнє (а.с.82-83).

Крім того апеляційний суд встановив, що 23.10.2007 уклавши з ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат» договір будівництва № 622, ОСОБА_1 попередньо перерахувала ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат» 17500 грн, що підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордера № 1157 (а.с. 31). Зазначений платіж здійснено н а виконання пп.2.2.1 та 3.2 Договору.

Так, згідно з п. 2.2.1 вказаного договору, відповідно до умов цього договору покупець зобов`язується сприяти побудові квартири, що визначена в п. 2.1.2 цього договору, шляхом попереднього переводу грошових коштів Генпідряднику в рахунок оплати її вартості в розмірі 17151 грн.

Відповідно до п. 3.2. Договору покупець сплачує: 17157 грн в строк до 23.10.2007, а іншу частину вартості квартири в розмірі 227943 грн в строк до 26.10.2007 за рахунок кредиту (а.с. 27-28).

Згідно з офіційним курсом НБУ станом на 25.10.2007 (день укладення кредитного договору), вартість 100 доларів США складала 505 грн.

Отже, у перерахунку на національну валюту України, 46519 доларів США, отримані ОСОБА_1 кошти за кредитним договором №62А від 25.10.2007, укладеним з АБ «Металург», складали 234920,95 грн.

Згідно з Актом приймання-передачі житла від 08.11.2007, загальна вартість квартири АДРЕСА_7 склала 248583 грн.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів особи може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Право на житло є одним з фундаментальних прав людини, гарантованих не тільки Конституцією України, а і Європейською конвенцією з прав людини, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд при вирішенні спору пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на момент укладення Договору іпотеки, передбачалося, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеки» у відповідній редакції встановлювалося, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Водночас добровільним виконанням зобов`язання необхідно вважати дію особи, вчинену з власного бажання, що відповідає її внутрішній волі, без будь-якого примусу.

Стаття 109 ЖК України встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення.

Зокрема, частиною першою статті 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно з частиною другою статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК України.

У разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, то неможливо виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Разом з тим, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними.

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначені підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання насамперед має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві. Державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 27 рішення ЄСПЛ).

Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно легітимну мету (виправданість втручання суспільним інтересом; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям та переслідуваною метою. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Таким чином, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку, про добровільність виселення може свідчити самостійне звільнення особою спірного приміщення, в тому числі й від речей.

Однак матеріали справи не містять доказів на підтвердження добровільного виселення ОСОБА_1 , за її словами, у квартирі досі залишаються її речі, доступу до яких вона немає.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою доводи ОСОБА_1 про те, що квартира куплена частково і за її особисті кошти, а не тільки за рахунок кредиту.

Перевіривши ці доводи, апеляційний суд вважає їх слушними, враховуючи, що отриманих від кредиту коштів у перерахунку на національну валюту станом на день укладання договору в сумі 234920,95 грн було недостатньо для оплати вартості всієї квартири в розмірі 248583 грн.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що ще до укладання кредитного договору з банком, ОСОБА_1 внесла попередню плату в розмірі 17500 грн.

Події за якими, було здійснено виселення позивача зі спірної квартири 24.07.2024, суд не може вважати як добровільне звільнення приміщення. Матеріали справи не містять доказів отримання позивачем письмової вимоги про звільнення квартири. Представники відповідача, як власника прибули до квартири, зламавши та замінивши замки на вхідних дверях, здійснили фактичне виселення позивача з цієї квартири, про що вона того ж дня повідомила правоохоронні органи, звернувшись до ВП № 4 ЗРУП ГУНП з заявою про вчинення кримінального правопорушення за ст. 356 КК України (самоуправство).

Таким чином, відповідач придбавши у власність квартиру із існуючими обтяженнями, здійснюючи право власності на квартиру повинен був діяти у встановлений законом спосіб.

Не вирішення питання про виселення мешканця квартири іпотекодержателем не надає право наступному власнику приміщення позбавляти житла цього мешканця у спосіб не передбачений законом на власний розсуд проти його (її) волі за відсутності рішення суду, яке в свою чергу має бути виконуватися відповідно до закону.

Тому, оскільки апеляційним судом встановлено обставину купівлі ОСОБА_1 квартири не тільки за кредитні кошти, враховуючи звернення позивача до правоохоронних органів з повідомленням про неможливість потрапити до житла, категоричного заперечення ОСОБА_1 її добровільне виселення, відсутність судового рішення про виселення позивача з цієї квартири, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 має право на користування квартирою до моменту її виселення в установленому законом порядку.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що виселення ОСОБА_1 здійснене з порушенням вимог законодавства, а тому позовні вимоги про її вселення підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Однак, суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув, не дослідив усіх обставин, що мають значення для справи, висновки суду про добровільне виселення позивача не відповідають дійсним обставинам справи, у зв`язку з чим, на підставі ч. 1 с. 376 ЦПК України, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2025 року слід скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 369, ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2025 року в цій справі скасувати. Ухвалити в цій справі нову постанову, якою:

«Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати комплект ключів від вхідних дверей цієї квартири.»

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: