К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2025 року місто Київ

справа № 752/7071/25

апеляційне провадження № 22-ц/824/11754/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бабікової Олени Сергіївни на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року, постановлену під головуванням судді Митрофанової А.О., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вставлення факту, що має юридичне значення,-

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт постійного перебування вітчима ОСОБА_2 на його утриманні.

Заява мотивована тим, що 28 жовтня 2000 року ОСОБА_2 одружився із матір`ю заявника та факти з цього моменту став проживати з ОСОБА_1 однією сім`єю та вітчим фактично виконував обов`язки батька відносно заявника.

Згідно довідки до акту МСЕК від 23 жовтня 2014 року за № 0417035 ОСОБА_2 з 21 жовтня 2014 року встановлена 2 група інвалідності по загальному захворюванню довічно.

Відповідно до заключення лікарсько-консультативної комісії КНП «Центра первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва» № 23/156 від 20 червня 2022 року ОСОБА_2 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду та обстеження фахового спеціаліста щонайменше раз на три місяці в зв`язку із важким перебігом його хвороби.

В зв`язку із виникненням зазначених обставин, суттєвим погіршенням стану здоров`я вітчима, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 червня 2022 року був укладений та нотаріально посвідчений договір про утримання, відповідно до якого заявник зобов`язується надавати утримання та здійснювати фізичне забезпечення усіх потреб життєдіяльності ОСОБА_2 , а саме: надавати допомогу у транспортуванні, перевезенні, обслуговуванні, супроводі, моральну підтримку, забезпечувати доступ до медичних закладів.

26 жовтня 2023 року було складено та затверджено начальником управління соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації акт встановлення факту здійснення догляду № 241, відповідно до якого зафіксовано, що ОСОБА_1 за місцем проживання ОСОБА_2 здійснюється догляд за останнім.

Вказував, що після того, як ОСОБА_2 почав потребувати стороннього догляду та фінансової та іншої матеріальної підтримки в зв`язку із погіршенням стану здоров`я, похилим віком та іншими тяжкими життєвими обставинами, заявник фактично почав здійснювати його утримання, а саме здійснювати переказ коштів на рахунок ОСОБА_2 та фінансувати заходи по трансплантації серця.

Таким чином, на виконання свого морального обов'язку, та обов'язку, який визначений СК України, заявник здійснює підтримку ОСОБА_2 фінансово, морально, матеріально та фізично.

Метою звернення до суду з цією заявою заявник вказує те, що встановлення факту перебування на утриманні необхідне для подальшого вступу в спадщину та вирішення інших майнових, правових питань, а також для оформлення в подальшому відстрочки від мобілізації у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за родичем (здійснення піклування).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Бабікова О.С. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд в оскаржуваній ухвалі вказує на неналежний вибір заявником способу захисту цивільних прав, майнових, спадкових, мобілізаційних та про існування позасудового порядку вирішення справи. Висловлюючи свою позицію щодо можливого способу захисту прав заявника, суд здійснив втручання у свободу вибору способу здійснення та захисту особою своїх цивільних прав та інтересів, що є порушенням та неправильним застосуванням вимог ст.ст. 12, 16 ЦК України. Наполягання суду на використанні (обранні) заявником саме позасудового порядку встановлення юридичного факту, суперечить нормам Конституції України.

Вказує, що оскаржуване судове рішення суперечить позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц та від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, відповідно до якої, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обгрунтованим.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - Бабікова О.С. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника заявника, перевіривши ухвалу суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що законом визначений позасудовий порядок встановлення факту, який просить встановити заявник, тому заява ОСОБА_1 не підлягає судовому розгляду.

Такий висновок суду грунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України однією з категорій справ окремого провадження є справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20 (провадження № 61-5204св21).

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23)).

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-477цс19), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (провадження № 11-36апп1), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (провадження № 14-39цс20)).

Поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18, від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц та від 20 листопада 2019 року № 591/5619/17».

Звертаючись із заявою, ОСОБА_1 вказував, що встановлення факту здійснення утримання вітчима, необхідне йому, зокрема, для отримання права на відстрочку від призову на військову під час мобілізації.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні встановлені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, військовозобов`язані, які зайняті постійним доглядом за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Загальні положення щодо отримання та надання соціальних послуг, зокрема і постійного догляду, врегульовані Законом України «Про соціальні послуги». Цим Законом визначено категорії осіб, які мають право на отримання соціальної послуги з догляду, надавачів такої соціальної послуги тощо. Порядок подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації за догляд затверджує Кабінет Міністрів України.

Порядок отримання акта встановлення здійснення догляду регулюється Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Зокрема у цих Правилах зазначено, що акт встановлення факту здійснення догляду за іншою особою, яка потребує постійного догляду, складається на підставі звернення особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду.

Таким чином, враховуючи, що законом визначений позасудовий порядок встановлення факту, який просив встановити заявник, суд першої інстанції правильно вважав, що заява ОСОБА_1 не підлягає судовому розгляду, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

При цьому, колегія суддів зауважує, що в порядку окремого провадження бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Тобто, право на розгляд у судовому порядку заяви про встановлення факту, що має юридичне значення не є абсолютним, і виникає лише якщо у законі відсутній інший порядок встановлення такого факту.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бабікової Олени Сергіївни залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: