Справа № 464/6125/25
пр.№ 2-др/464/39/25
У Х В А Л А

15.09.2025 м.Львів Суддя Сихівського районного суду м.Львова Тімченко О.В., розглянувши заяву адвоката Лемик Роксолани Ярославівни про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги,

у с т а н о в и л а:

Сихівським районним судом м.Львова 08 вересня 2025 року (суддя Тімченко О.В.) видано судовий наказ, яким стягнуто з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітніх/неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї третини заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 01 вересня 2025 року і до досягнення дітьми повноліття, а також на користь держави судовий збір у розмірі 302,80 гривень

Адвокат Лемик Р.Я., яка діє від імені та в інтересах стягувача, звернулась до Сихівського районного суду м.Львоваіз заявою про ухвалення додаткового рішення до судового наказу про стягнення з боржника витрат на професійну правничу допомогу.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду справу передано судді Тімченко О.В.

Суддя, вирішуючи ініційоване питання, зважає на наступне.

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (ст.270 ЦПК України).

Як регламентовано ст.19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Верховний Суд у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/18 з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч.5 ст.9 КПК України) сформував правову позицію про те, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» від 23 грудня 2011 року за № 14 роз`яснено, що наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Статтею 160 ЦПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст.161 цього Кодексу.

Суддя зазначає, що за положеннями ст.167 ЦПК України розгляд заяви у наказному провадженні проводиться без судового засідання і повідомлення заявника та боржника.

Витрати на професійну правничу допомогу входять до судових витрат, як передбачено ст.133 ЦПК України. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами (ч.2 ст.137 ЦПК України).

Згідно з положеннями ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Верховний Суд у постанові Великої Палати від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та у постанові від 19 грудня 2024 року у справі № 604/424/23 виснував, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На відміну від витрат по сплаті судового збору, розмір якого визначається Законом України «Про судовий збір», розмір витрат на правничу допомогу не є фіксованим. Питання про відшкодування витрат на правничу допомогу відповідно до правил ст.137 ЦПК України вирішується з урахуванням умов договору про надання правничої допомоги, а також заперечень іншої сторони щодо наявності підстав та розміру таких витрат. З огляду на таке при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу суд має забезпечити реалізацію сторонами дотримання принципу змагальності.

Підсумовуючи викладене у сукупності, питання щодо стягнення судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу адвоката, не є безспірним, також і з огляду на наявність у боржника права оспорювати суму заявлених стягувачем витрат на правничу допомогу. Водночас, принципом розгляду справи в наказному провадженні є суто безспірне вирішення справи, а тому підстави для розподілу судових витрат, а саме правничої допомоги, у даному разі - відсутні. Наведене зумовлює відмову у заяві, а відомості, які б спростовували такий висновок, відсутні.

Керуючись ст.ст.258-260 ЦПК України, суддя

п о с т а н о в и л а :

Відмовити в ухваленні додаткового рішення та стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом 15 днів з дня проголошення. У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне ухвала складена та підписана 15 вересня 2025 року.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО