Провадження № 22-ц/812/1385/25

П О С Т А Н О В А

іменем України

08 вересня 2025 року м. Миколаїв

справа № 479/204/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Повертайленко Ю.В.,

за участі представника третьої особи Мержієвської С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Манжосом Ігорем Миколайовичем,

на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області, ухвалене 04 червня 2025 року під головуванням судді Репушевської О.В. в приміщенні цього ж суду, повний текст судового рішення складений 09 червня 2025 року, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Орган опіки та піклування Кривоозерської селищної ради, про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У лютому 2025 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Манжоса І.М., звернулася із позовом до ОСОБА_2 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

Представник позивачки зазначав, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , яка в свою чергу, є матір`ю малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Онук та відповідачка по справі проживають разом з позивачкою за місцем реєстрації. Позивачка створила для онука всі належні умови для проживання, виховання дитини. За власні кошти купує дитячий одяг, взуття, дитяче харчування та речі, необхідні для його всебічного та гармонійного розвитку.

Відповідачка ОСОБА_2 участі у вихованні свого малолітнього сина не приймає, не цікавиться його проживанням, станом здоров`я, умовами проживання, веде аморальний спосіб життя, ніде не працює, палить, співмешкає з різними невідомими особами, часто і надовго зникає з дому, залишаючи малолітнього сина на позивачку. Окрім того, відповідачка має статус інваліда другої групи загального захворювання та перебуває під наглядом у лікаря - психіатра з 2005 року, з основним діагнозом, органічний емоційно-лабільний розлад з поведінками порушення. Дана хвороба вимагає періодичного стаціонарного лікування, що вкотре позбавляє малолітнього ОСОБА_3 на батьківське піклування.

Згідно із характеристикою Кривоозерського старостинського округу ОСОБА_2 не здатна до самообслуговування, схильна до зловживання алкогольних напоїв, а її малолітня дитина часто залишається без її догляду та потребує сторонньої допомоги.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд відібрати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення її батьківських прав та залишити дитину їй на виховання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 04 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є радикальним заходом впливу на осіб, які належно не виконують батьківських обов`язків. Позивачка не надала належних, допустимих та достовірних доказів, оцінка яких - кожного окремо та у їх сукупності - вказувала б на наявність беззаперечних підстав для відібрання дитини ОСОБА_3 від його матері ОСОБА_2 без позбавлення останньої батьківських прав, та підстав того, що подальше перебування дитини разом з матір`ю дійсно суперечить інтересам малолітнього ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Манжоса І.М., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на неповне з`ясування усіх фактичних обставин справи просив вказане рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Окрім обставин, які зазначені у позовній заяві, апеляційна скарга мотивована тим, що згідно із висновком практичного психолога від 22 травня 2025 року, ОСОБА_2 фактично неспроможна забезпечити догляд за дитиною та виконання батьківських обов`язків належним чином, у зв`язку із відсутністю психологічних ресурсів для здійснення безпечної та повноцінної батьківської опіки. Натомість, передача малолітнього ОСОБА_3 бабусі є доцільним для забезпечення стабільного, безпечного та турботливого середовища для його розвитку.

Відповідно до заяви, посвідченої приватним нотаріусом, ОСОБА_2 не заперечує проти відібрання у неї малолітнього сина з подальшою передачею дитини бабусі.

Натомість, орган опіки та піклування дійшов висновку, що викладені вимоги у позові є необґрунтованими та не відповідають інтересам дитини та нормам чинного законодавства, однак при цьому, визнає, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом в одній кімнаті із бабусею ОСОБА_1 . Умови проживання загалом задовільні. У наявності дитячий одяг відповідно до сезону та іграшки.

Апелянт зазначає, що відібрання дитини це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку із чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідачка не позбавлена можливості повернути дитину, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню сина і суд за заявою матері може постановити рішення про повернення їй дитини.

Узагальненні доводи інших учасників справи

На вказану апеляційну скаргу відзиву не надійшло.

2. Мотивувальна частина

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судове засідання апеляційного суду позивачка, її представник адвокат Манжос І.М., а також відповідачка не з`явилися. Про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчить довідки про доставку електронного документу (а.с. 85-зворот) та рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 87, 88, 90, 91).

Від представника позивачки адвоката Манжоса І.М. надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Клопотань про відкладення розгляду справи сторони не подавали, а тому їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Обставини справи

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю відповідачки ОСОБА_2 , та бабусею малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11, 13,14).

Онук ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_2 проживають разом з позивачкою за місцем реєстрації в АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи та витягом з реєстру територіальної громади (а.с.10,15).

Відповідачка ОСОБА_2 має статус інваліда другої групи загального захворювання та перебуває під наглядом у лікаря - психіатра з 2005 року, з основним діагнозом: органічний емоційно-лабільний розлад з поведінковими порушеннями, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК №407909 від 12 червня 2020 року, довідкою лікаря психіатра від 25 листопада 2024 року, епікризом з історії хвороби №1978 від 18 грудня 2024 року (а.с. 16-18).

Відповідно до характеристики Кривоозерського старостинського округу від 10 лютого 2025 року №17-07/17-460, ОСОБА_2 за час проживання на території сільської ради зарекомендувала себе загалом з негативної сторони; по характеру спокійна, ввічлива, врівноважена, не конфліктна, але надмірно довірлива і схильна до зловживання алкогольних напоїв; інвалід дитинства ІІ групи, спостерігається і лікується у психіатра, постійно хворіє, не завжди здатна до самообслуговування, її малолітня дитина ОСОБА_3 часто залишається без її догляду та потребує сторонньої допомоги (а.с. 19).

Згідно із нотаріально посвідченою заявою від 11 лютого 2025 року, ОСОБА_2 не заперечує проти відібрання у неї малолітнього сина ОСОБА_3 , 2023 року народження, з подальшою передачею дитини бабусі ОСОБА_1 .

У відзиві на позовну заяву орган опіки та піклування зазначив, що викладені в позовній заяві вимоги є необґрунтованими та не відповідають інтересам дитини та нормам чинного законодавства, адже відповідно до положень п.8 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини" (із змінами), якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють.

Крім того, 27 лютого 2025 р. комісією у складі працівників служби у справах дітей Кривоозерської селищної ради здійснено виїзд до ОСОБА_1 , яка разом з відповідачкою ОСОБА_2 та малолітнім ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з метою обстеження умов проживання та оцінювання ймовірних ризиків для життя та здоров`я малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , про які йдеться в позовній заяві.

У результаті обстеження встановлено, що малолітній проживає в одній кімнаті з бабусею - ОСОБА_1 . Умови проживання загалом задовільні. Однак всі кімнати потребують генерального прибирання. У наявності дитячий одяг відповідно сезону та іграшки. Викликало здивування те, що дитина спала в дитячому ліжечку, яке повністю зверху було накрите ковдрою, хоча в кімнаті й так було доволі темно через щільно зашторені вікна. Поведінка ОСОБА_1 теж викликає занепокоєння, оскільки жінка дивно поводилася, спостерігалися різкі перепади настрою.

Відповідно до висновку Кривоозерської селищної ради від 15 травня 2025 року № 03-01/24-625, орган опіки та піклування вважає недоцільним надання висновку про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у матері ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав, з передачею дитини ОСОБА_1 (а.с 35-37).

У висновку також зазначено, що при спілкуванні, ОСОБА_2 повідомила, що не заперечує, щоб у неї відібрали дитину, без позбавлення батьківських прав, з подальшою передачею бабусі, адже планує в подальшому виїхати за кордон, вважає, що дана потреба зумовлена наявністю у неї психічного захворювання та необхідністю раз на рік проходити лікування. При спілкуванні з ОСОБА_1 , остання розповідала, що призначення її опікуном над онуком в подальшому дасть можливість отримувати кошти.

Крім того, зазначають, що до служби у справах дітей жодного разу не надходили звернення або повідомлення про загрозу життю і здоров`ю малолітнього ОСОБА_3 від дій матері - ОСОБА_2 .

Позиція апеляційного суду

Конституція України забороняє втручання в особисте і сімейне життя фізичних осіб, крім випадків, передбачених нею (стаття 32), та проголошує, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51).

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно з пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Водночас за приписами статті 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Європейський суд з прав людини у справі "Савіни проти України" (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статті 8 Конвенції.

Європейський суд у своєму рішенні у справі "Гаазе проти Німеччини" (заява від 08 квітня 2004 року № 11057/02) зазначив, що згідно з усталеною прецедентною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції.

Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 728/788/23.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що в спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання слід вирішувати в контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо (постанова від 11 грудня 2024 року в справі № 199/5456/23 тощо).

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю відповідачки ОСОБА_2 , яка в свою чергу, є матір`ю малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Онук та відповідачка по справі проживають разом з позивачкою за місцем реєстрації.

Відповідно до висновку Кривоозерської селищної ради, як органу опіки та піклування від 15 травня 2025 року № 03-01/24-625, рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Кривоозерської селищної ради, Кривооозерська селищна рада, як орган опіки та піклування, вважає недоцільним надання висновку про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у матері ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав, з передачею дитини ОСОБА_1 .

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, який, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, обґрунтовано виходив із того, що відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є радикальним заходом впливу на осіб, які належно не виконують батьківських обов`язків.

Суд правомірно зважив те, що відібрання дитини без позбавлення батьківських прав можливе у виняткових випадках при доведеності винної поведінки матері з урахуванням її характеру, особи матері, а також інших конкретних обставин справи.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів та встановлених фактичних обставин справи, правильно врахував, що позивач не надала достатніх, належних та допустимих доказів, які свідчили б про наявність виключних підстав для відібрання дитини ОСОБА_3 від його матері ОСОБА_2 без позбавлення останньої батьківських прав та підстав того, що подальше перебування дитини разом з матір`ю дійсно суперечить інтересам малолітнього ОСОБА_3 .

При цьому апеляційний суд враховує, що наданий позивачкою психологічний висновок № 5-2025 від 22 травня 2025 року, виконаний практичним психологом ОСОБА_4 без дослідження матеріалів справи, яка переглядається, суперечить зазначеному вище висновку органу опіки та піклування, а тому не може вважатись достатнім доказом для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає якнайкращим інтересам малолітнього ОСОБА_3 , є безпідставними, оскільки проживання сина ОСОБА_5 зі своєю матір`ю відповідає його найкращим інтересам, доказів наявності загрози фізичному, духовному життю дитини під час проживання разом із матір`ю судом не встановлено. До того ж, відповідачка та її син ОСОБА_5 мешкають в одному будинку з позивачкою, що сприяє безперешкодному спілкуванню позивачки з малолітнім ОСОБА_3 , та її участі в його вихованні.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення суду підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Манжосом Ігорем Миколайовичем, залишити без задоволення, а рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 04 червня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіН.О. Тищук

Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складене 10 вересня 2025 року.