ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів: Єлізаренко І.А., Макарова М.О.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Троїцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Троїцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай),

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Троїцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області (далі Троїцька сільська рада) про визнання права на земельну частку (пай).

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що на час проведення розпаювання земель Колективного сільськогосподарського підприємства імені Кірова (далі КСП імені Кірова) він навчався у Дніпропетровському державному аграрному університеті за замовленням КСП імені Кірова для підготовки спеціаліста у період з 1994 року по 2000 рік, перебував у членах КСП і має право на отримання земельної частки (паю), однак з невідомих причин його не внесли до списку громадян членів КСП.

Позивач вказував на те, що він безпідставно не внесений до списку членів КСП, який додається до Державного акта на право колективної власності на землю від 01 листопада 1999 року, оскільки та той час він був членом КСП і навчався у вищому навчальному закладі за направленням КСП.

Позивач також зазначав, що він не брав участі у процедурі паювання, не був присутній на загальних зборах і відповідно не був обізнаний про проведення паювання земель, його ніхто про це не повідомив. Про своє порушене право він дізнався у 2023 році, коли оформлював пенсію і його спитали чи має він право на земельну частку (пай) як член колишнього КСП. Таким чином строк позовної давності ним не пропущений.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати за ним право на земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП імені Кірова в розмірі 3,9850 умовних кадастрових гектара в межах території Троїцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в порядку паювання земель, що перебували в колективній власності.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП імені Кірова в розмірі 3,9850 умовних кадастрових гектарів в межах території Троїцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій 27 травня 2025 року апеляційній скарзі Троїцька сільська рада, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що оскільки право на позов у ОСОБА_1 виникло з 01 листопада 1999 року, тобто після видачі КСП імені Кірова державного акту на землю, тому звернувшись до суду у грудні 2024 року, позивач пропустив встановлений законодавством строк звернення до суду з цим позовом, оскільки про порушення своїх прав дізнався, або повинен був дізнатися, коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників КСП імені Кірова.

Позивач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Атаманюк І.Л. заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 01 вересня 1992 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий у члени колгоспу імені Кірова 17 червня 1994 року (а.с.21-23).

28 червня 1994 року був укладений договір про підготовку спеціаліста між Дніпропетровським сільськогосподарським інститутом, КСП імені Кірова Павлоградського району Дніпропетровської області та ОСОБА_1 , за змістом якого вищий навчальний заклад зобов`язався підготувати для КСП імені Кірова спеціаліста з відривом від виробництва за спеціальністю інженера-механіка, КСП зобов`язалося здійснити оплату в рахунок часткової компенсації витрат на підготовку спеціаліста, а ОСОБА_1 зобов`язався після закінчення вищого навчального закладу не менше трьох років відпрацювати за спеціальністю у КСП імені Кірова. Строк дії договору установлено з 28 червня 1994 року по 01 вересня 1999 року (а.с.24).

Отже, ОСОБА_1 , будучи членом колективного сільськогосподарського підприємства, направлявся цим підприємством на навчання до вищого навчального закладу з метою подальшої роботи за спеціальністю у цьому КСП.

Відповідно до рішення Троїцької сільської ради від 14 вересня 1999 року № 24 КСП імені Кірова передано у колективну власність 6787,6 гектарів землі у межах згідно з планом для сільськогосподарського використання, 01 листопада 1999 року видано Державний акт на право колективної власності на землю (а.с.17).

На адвокатський запит ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області надано інформацію про те, що у списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства імені Кірова, який додається до Державного акта на право колективної власності на землю від 01 листопада 1999 року, ОСОБА_1 не значиться. Згідно Книги реєстрації сертифікатів на земельний пай членів КСП імені Кірова Павлоградського району Дніпропетровської області ОСОБА_1 не отримував сертифікат на право на земельну частку (пай) /а.с.16/.

Позивач вказував на те, що він безпідставно не внесений до списку членів КСП, який додається до Державного акта на право колективної власності на землю від 01 листопада 1999 року, оскільки на той час він був членом КСП і навчався у вищому навчальному закладі за направленням КСП.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при паюванні земель КСП імені Кірова було порушено право позивача, як члена КСП на отримання земельної частки (паю) розміром 3,9850 умовних кадастрових гектарів.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо підставності позовних вимог

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (тут і далі в редакції, яка діяла на момент утворення КСП) КСП є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» визначено, що КСП створюється за бажанням громадян на добровільних засадах на їх загальних зборах. Створення підприємства не обумовлюється будь-якими рішеннями державних, господарських та інших органів.

Членство в КСП ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів (частина перша статті 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство»). Отже, членство у КСП не виникає автоматично, воно може виникнути лише внаслідок волевиявлення особи стати членом такого підприємства та оформлення в установленому статутом порядку свого статусу.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» об`єктами права колективної власності КСП є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності КСП є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є КСП. Майно у КСП належить на праві спільної часткової власності його членам.

Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Пунктом 1 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» установлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року № 720/95, установлено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними

Згідно зі статтею 5 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі ЗК України від 18 грудня 1990 року) земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є КСП, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. Кожний член КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Відповідно до статті 23 ЗК України від 18 грудня 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається КСП, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Отже, громадянин України член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передання у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Колегія суддів зазначає, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання КСП акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Тобто особа набуває право на земельний пай за одночасної наявності трьох умов: 1) перебування серед членів КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта (постанови Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 513/612/21, провадження № 61-12810св22; від 06 листопада 2024 року у справі № 293/1013/21, провадження № 61-4865св23).

Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку (постанови Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі 563/1407/19, провадження № 61-510св21; від 31 липня 2024 року у справі № 154/3572/21, провадження № 61-131св23).

Стаття 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначає, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени КСП, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) має передувати вирішення питання про включення особи до списку членів КСП, які мають право на земельну частку (пай) (постанови Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 376/1220/20, провадження № 61-19536св21; від 31 липня 2024 року у справі № 175/2757/21, провадження № 61-11544св23).

У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 294/1094/17 (провадження № 61-43354св18) зазначено, що головним критерієм для одержання права на земельну частку (пай) є факт членства громадянина в КСП на момент реєстрації державного акта на право колективної власності на землю. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі № 685/1373/17 (провадження № 61-39844св18); від 15 червня 2021 року у справі № 743/961/20 (провадження № 61-672св21).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Порядку паювання земель має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього додатка до державного акту на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.

У справі, яка переглядається, встановлено, що КСП імені Кірова отримав Державний акт на право колективної власності на землю у 1999 році, тобто тоді, коли позивач був членом КСП. Матеріали справи не містять доказів, що він був виключений з членів КСП імені Кірова на час отримання ним земельної ділянки.

Крім того, трудова книжка ОСОБА_1 не містить відомостей про виключення його з членів КСП.

А відповідач, не надав суду доказів виключення ОСОБА_1 з членів КСП.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки на час видачі 01 листопада 1999 року КСП імені Кірова Державного акту на право колективної власності на землю позивач не був виключений в установленому законом порядку із членів КСП, тому мав право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, однак не був включений до такого списку з невідомих причин.

Щодо позовної давності

Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР 1963 року.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтями 71, 75 ЦК УРСР передбачено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом першої інстанцій встановлено, що на момент отримання 01 листопада 1999 року КСП імені Кірова Державного акта на право колективної власності на землю, ОСОБА_1 був членом цього КСП, мав право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, однак не був включений до такого списку з невідомих причин, а тому мав правові підстави для отримання відповідного сертифікату.

Згідно з вказаними вище нормами ЗК України, Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Водночас, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не скористався своїм правом на отримання сертифікату та виділення в натурі земельної частки (паю), яке виникло у нього ще у 1999 році (коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників), що є загальновідомим фактом, і пропустив встановлений законодавством строк звернення до суду з позовом про відновлення свого права, оскільки про порушення своїх прав дізнався, або повинен був дізнатися, коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників.

При цьому позовна давність сплинула до набрання чинності ЦК України, тому згідно зі статтею 75 ЦК УРСР суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки її спливу незалежно від подання відповідної заяви сторонами спору.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 654/2630/20 (провадження № 61-21385св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Суд першої інстанції вказаного вище не врахував, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку, що право особи на земельну частку (пай) підлягає захисту без обмеження строком позовної давності.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що з моменту порушення прав ОСОБА_1 пройшло понад 25 років, звернувся до суду з цим позовом у грудні 2024 році, а доказів, які вказували б на поважність причин пропуску строку позовної давності, не надано.

Звертаючись до суду з позовом, позивач не навів обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду з позовом.

З часу видачі Державного акта на право колективної власності на землю позивач міг дізнатися про порушення свого права та звернутися до суду в установлений законом строк.

Схожий за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 190/391/22 (провадження № 61-9705св23).

За таких обставин, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що факт початку розпаювання земель не може бути початком відліку позовної давності.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить колегія суддів та вважає що суд першої інстанції в частині доводів що стали предметом апеляційного оскарження не виконав вимоги про законність та обґрунтованість рішення суду, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2025 року та ухвалення нового судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Троїцької сільської ради про визнання права на земельну частку (пай).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог, з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача Троїцької сільської ради підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 162,75 грн.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Троїцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Троїцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Троїцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1 162,75 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 16 вересня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 18 вересня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.О. Макаров