Справа № 141/501/25
Провадження № 22-ц/801/2016/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Климчук С. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 рокуСправа № 141/501/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В., секретар Луцишин О.П., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оратівського районного суду Вінницької області від 29 липня 2025 року, постановлену суддею Климчуком С.В., повний текст ухвали складено 30 липня 2025 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Іллінецький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька дитини,

встановив:

11 червня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Іллінецький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька дитини.

Ухвалою Оратівського районного суду Вінницької області від 16 червня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 15 липня 2025 року об 11 год. 00 хв. (а.с.29-30).

14 липня 2025 року представником ОСОБА_2 адвокатом Діденко Н.П. подано клопотання, в якому вона просила залишити позовну заяву без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (а.с.70).

Ухвалою Оратівського районного суду Вінницької області від 15 липня 2025 року задоволено клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Діденко Н.П. та залишено позов без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (а.с.73-74).

18 липня 2025 року від представника ОСОБА_1 адвоката Сінкевич Л.О. надійшла заява, в якій вона просила ухвалити додаткове рішення у даній справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат згідно договору про надання правничої допомоги б/н від 23 червня 2025 року в розмірі 30 000 гривень.

В обґрунтування заяви зазначено, що позов у даній справі залишено без розгляду. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, представником відповідача до закінчення судових дебатів у справі зроблено заяву про намір стягнути з позивача судові витрати та заявлено про їх орієнтовний розмір. Пунктом 3 частини 1 статті 270 ЦПК України визначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. У зв`язку з розглядом справи ОСОБА_1 понесено витрати на професійну правову допомогу згідно договору б/н від 23 червня 2025 року за надання правової допомоги у розмірі 30 000 гривень на момент укладення договору.

Ухвалою Оратівського районного суду Вінницької області від 29 липня 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Сінкевич Л.О. від 18 липня 2025 року про розподіл судових витрат у даній цивільній справі залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким заяву про розподіл судових витрат задовольнити у повному обсязі.

У скарзі зазначає, що докази понесення витрат на правову допомогу були подані відповідачем протягом п`яти днів після ухвалення судом відповідного рішення, в передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України строки. Звернення позивача до суду з відповідним позовом та відкриття провадження у справі, що є підставою для вчинення подальших процесуальних дій, мало наслідком виникнення необхідності у відповідача у зверненні за отриманням професійної правової допомоги. Заява про залишення позову без розгляду була подана до суду після подання відповідачем відзиву на позовну заяву, пояснень третьої особи, витребування судом доказів. Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, також звернувся до адвоката за наданням професійної правової допомоги, тому, зважаючи на те, що підготовкою позову до суду займався адвокат Діденко Н., позивач та його представник не могли не усвідомлювати наслідків щодо обізнаності позивача стосовно відсутності кровної спорідненості з дитиною на момент подання відповідної заяви до органів реєстрації актів цивільного стану. Враховуючи викладене, вбачається зловживання процесуальними правами зі сторони позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

У судове засідання, призначене на 16 вересня 2025 року, учасники справи не з`явилися.

У поданих заявах Іллінецький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (12 вересня 2025 року) та ОСОБА_1 (15 вересня 2025 року) просили розгляд справи здійснювати у їх відсутність.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, відповідно до якої неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів прийшла до висновку про розгляд заяви у відсутність належно повідомлених учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що на розгляді суду перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Іллінецький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька дитини.

Після відкриття провадження у справі, за день до призначеного підготовчого судового засідання, ОСОБА_2 подав клопотання про залишення його позову без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Порядок розподілу витрат у разі залишення позову без розгляду визначено нормами статті 142 ЦПК України.

У частинах п`ятій, шостій статті 142 ЦПК України зазначено, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Положення частин п`ятої, шостої статті 142 ЦПК України ідентичні нормам частин п`ятої, шостої статті 130 ГПК України.

Верховний Суд у постанові від 04 травня 2023 року в справі № 910/5911/22 зазначив, що в разі, зокрема, залишення позову без розгляду, суд зобов`язаний виходити з положень частини п`ятої статті 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною (пункт 8.11); при застосуванні частини п`ятої статті 130 ГПК України суд має встановити наявність/відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин (пункт 8.12).

Також Верховний Суд у пункті 6.5 постанови від 06 березня 2024 року в справі № 905/1840/21 сформулював висновок, що відповідно до частини п`ятої статті 130 ГПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема, чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, в разі залишення позову без розгляду можливе лише в випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.

У постановах від 14 травня 2024 року в справі № 916/3278/21, від 25 квітня 2024 року в справі № 903/1079/23 Верховний Суд вказав, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під цими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина п`ята статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин. Поняття «необґрунтованість дій позивача» не є тотожнім таким поняттям як «зловживання правом», «неправомірність дій» або ж «встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача».

Верховний Суд зазначив, що «необґрунтовані дії позивача» не тотожні поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка / які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору - позов.

Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи (постанова Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №761/27076/19).

Згідно з частинами першою та другою статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами (постанова Верховного Суду від 26 липня 2024 року в справі № 736/1209/20).

Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи, та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 26 вересня 2018 року у справі №148/312/16 , від 14 січня 2021 року у справі №521/3011/18.

У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №148/312/16 зазначено, що саме собою подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі №741/1681/17 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, вказав, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (частина п`ята статті 142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме собою звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача під час звернення до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

У даній справі суд першої інстанції, з огляду на установлені фактичні обставини та приймаючи до уваги доводи заяви адвоката Сінкевич Л.О. від 18 липня 2025 року про розподіл судових витрат, дійшов висновку про відсутність правових підстав для покладення на позивача витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 30 000 гривень на підставі ч. 5 ст. 142 ЦПК України, оскільки стороною відповідача не надано суду належних та допустимих доказів про свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про його зловживання процесуальними правами у даній справі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, а тому вони не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

Звертаючись до суду з заявою про стягнення судових витрат у розмірі 30000 гривень, пов`язаних із правничою допомогою, сторона відповідача не довела, які дії позивача у цій справі були необґрунтованими та недобросовісними і в чому вони полягали, що є підставою для компенсації витрат, пов`язаних з розглядом справи у зв`язку із залишенням позову без розгляду.

Надавши оцінку обставинам справи, суд першої інстанції, врахувавши те, що відповідач не довів необґрунтованість дій позивача, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на позивача витрат відповідача на правову допомогу на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України.

При цьому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що застосування норм ст. 270 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду положеннями ЦПК України не передбачено, оскільки судом не ухвалювалось остаточне судове рішення у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а в основному скарга мітить лише обґрунтування щодо порядку надання доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу та підтвердження розміру таких витрат.

Намагання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі оцінити певний алгоритм дій сторони позивача через призму зловживання ним процесуальними правами є безпідставним, оскільки сама заява про стягнення витрат на правничу допомогу не описує в чому полягали необґрунтовані дії позивача.

Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, оскільки вона постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Оратівського районного суду Вінницької області від 29 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська