Справа № 209/5470/24
Провадження № 2/202/1200/2025
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра в складі головуючого-судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Кам`янської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року позивач звернулася до Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з відповідачем перебували у шлюбі та мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 24 лютого 2024 року вона самостійно виховує та утримує дітей.

У вересні 2023 року з відповідача були стягнуті аліменти на утримання дітей.

Відповідач аліменти на утримання дітей не сплачує, самоусунувся від їх виховання, не спілкується з ними, не піклується про їх здоров`я, фізичний і духовний розвиток, не цікавиться їх навчанням та підготовкою до самостійного життя.

За цих підстав позивач просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 серпня 2024 року справу передано за підсудністю до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська.

Ухвалою цього суду від 07 листопада 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 30 січня 2025 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Кам`янської міської ради, який зобов`язано надати висновок по суті спору.

Під час підготовчого провадження органом опіки та піклування Кам`янської міської ради був наданий висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 21 серпня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засідання позивач свій позов підтримала

Відповідач ОСОБА_2 , який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позов не визнав. При цьому пояснив, що понад один рік перебуває в установі виконання покарань, тому не має можливості виконувати свої батьківські обов`язки. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник органу опіки та піклування Кам`янської міської ради надав заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Судом установлено, що сторони перебували у шлюбі з 29 липня 2017 року.

Мають двох дітей: ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 .

11 вересня 2023 року Дніпровським районним судом міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області був виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/3 заробітку (доходу), але не менше ніж 50 прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06 липня 2023 року і до досягнення дітьми повноліття.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 листопада 2023 року шлюб між сторонами розірваний.

Згідно з матеріалами справа позивач 06 червня 2024 року уклала новий шлюб, змінивши своє прізвище на « ОСОБА_6 ».

Звернувшись до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позивач посилається на те, що відповідач з лютого 2024 року не займається вихованням та утриманням дітей.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала суду акт з місця проживання, довідки з місця навчання дітей, а також довідку Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про заборгованість зі сплати аліментів станом на 30.06.2024 в розмірі 56160 грн.

Також судом установлено, що ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04 липня 2024 року застосований стосовно ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який на цей час продовжений та відповідач тримається в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань № 4».

Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради від 18.07.2025 року є недоцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При вирішенні спору між сторонами суд виходить із наступного:

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19 зазначено, що «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини».

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який допускається лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини 10 статті 4 ЦПК України, частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

В основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини покладений базовий принцип забезпечення найкращих інтересів дитини (наприклад рішення ЄСПЛ у справах «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року, «М.С. проти України» від 11.07.2017 року).

Так, з практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, можливо виокремити такі складові елементи принципу «найкращі інтереси дитини»: між інтересами батьків і дітей має бути дотримано справедливої рівноваги, інтереси дітей за своєю важливістю переважають над інтересами батьків, в інтересах дитини є її розвиток у стійкому доброзичливому середовищі, у найкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із кровними батьками, втручання держави в сімейні стосунки повинно застосовуватися згідно із законом, мати легітимну мету, тобто захист інтересів дітей, і таке втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві.

Вказані принципи мають враховуватися судами при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, в тому числі спорів про позбавлення батьківських прав.

За загальними правилами доказування, визначеними у статтях 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження своїх позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав позивач надала суду довідки з місця навчання дітей, згідно з якими приводить, забирає дітей та підтримує контакт з вихователями мати, а також довідку про розмір заборгованості по аліментами.

Водночас суд вважає, що подані позивачем докази не містять достатніх даних щодо винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

У постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17 зроблений висновок, що наявність заборгованості зі сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 362/4847/20 викладена позиція, що не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує свої батьківські обов`язки з незалежних від неї причин.

Зокрема Верховний Суд зазначив, що позивачем не було надано беззаперечних доказів ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та його винної поведінки та вважав, що факт взяття відповідача під варту є об`єктивною причиною, що унеможливлює виконання відповідачем його батьківських обов`язків з вказаного часу.

Суд бере до уваги, що шлюб між сторонами розірваний у 2023 році.

Після розірвання шлюбу між сторонами діти проживають з матір`ю.

З початку липня 2024 року відповідач тримається під вартою.

Позивач не надала жодних об`єктивних доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків або жорстокого поводження з дітьми, яке б мало місце до взяття його під варту.

Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради у своєму висновку вважав недоцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд погоджується з таким висновком органу опіки та піклування, оскільки позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

За таких обставин суд вважає, що підстави для позбавлення відповідача батьківських прав позивачем не доведені.

Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Під час розгляду справи не доведені твердження позивача про ухилення відповідача від виконання ним своїх обов`язків щодо виховання дітей і його негативного впливу на дітей.

Тому позбавлення відповідача батьківських прав порушуватиме його права та не відповідатиме інтересам малолітніх дітей.

На переконання суду, таке втручання у права батька та дітей не відповідатиме закону, не матиме законної мети - захисту інтересів дитини, буде непропорційним у демократичному суспільстві, порушуватиме вимоги статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в позові про позбавлення батьківських прав.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в позові відмовлено, понесені позивачем при зверненні до суду з цим позовом судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Кам`янської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Наталія Марченко