КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4346/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «НАШІ ДІТИ ХХІ» на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року про передачу справи на розгляд до іншого суду по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НАШІ ДІТИ ХХІ» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «СЛВ-БІЗНЕС» про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності,

встановив:

У серпні 2024 року позивач ТОВ «НАШІ ДІТИ ХХІ» звернувся до Святошинського районного суду міста Києва із позовною заявою до ОСОБА_1 , ТОВ «СЛВ-БІЗНЕС» про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 28 серпня 2024 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року справу передано для розгляду за підсудністю до Господарського суду міста Києва (01054, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 44В).

Ухвала суду мотивована тим, що позовні вимоги пов`язані з визнанням недійсним Акту приймання передачі, який є похідним від прийнятого ОСОБА_1 . Рішення №1 про передачу до статутного капіталу ТОВ «СЛВ-Бізнес» належного їй на праві власності Приміщення №110, за рахунок якого було сформовано статутний капітал ТОВ «СЛВ-Бізнес», мають ознаки корпоративного спору, тому дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, позивач ТОВ «НАШІ ДІТИ ХХІ» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою справу повернути для продовження розгляду до Святошинського районного суду міста Києва.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не мав об`єктивної можливості встановити, що оспорюваний у справі Акт приймання передачі є похідним від прийнятого ОСОБА_1 рішення №1 про передачу до статутного капіталу ТОВ «СЛВ-Бізнес» належного їй на праві власності приміщення №110, оскільки вказаний Акт відсутній у матеріалах справи.

Вказує, що позивач у даній справі не пов`язаний з відповідачами жодними корпоративними відносинами та звернувся із наведеним позовом з метою захисту своїх цивільних прав, а не з метою вирішення корпоративного спору.

За правилами ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншого суду (п.9 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як видно із матеріалів справи, ТОВ «НАШІ ДІТИ ХХІ» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «СЛВ-БІЗНЕС» про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Предметом позову є визнання недійсним акту приймання-передачі, серія та номер: 1461, 1462, виданого 18.07.2024 ОСОБА_1 та ТОВ «СЛВ-БІЗНЕС» на підставі якого право власності на приміщення 110, загальною площею 285.4 кв.м., розташоване за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 80000, перейшло від ОСОБА_1 у власність ТОВ «СЛВ-БІЗНЕС» та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 74345576 від 30.07.2024 13:53:26, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Овсійчук І.Г.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

У судовому засіданні із матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що позовні вимоги пов`язані з визнанням недійсним Акту приймання передачі, який було складено на підставі прийнятого ОСОБА_1 . Рішення №1 про передачу до статутного/капіталу ТОВ «СЛВ-Бізнес» належного їй на праві власності Приміщення №110, за рахунок якого було сформовано статутний капітал ТОВ «СЛВ-Бізнес» (а.с. 63).

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що спірні правовідносини мають ознаки корпоративного спору, тому дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У постанові від 05 червня 2019 року у справі №908/1568/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів« одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції судів залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи №912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи №910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни (постанова Верховного Суду від 28 травня 2020 року, справа №910/7164/19).

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи, як зазначено у постанові ВП ВС від 02.10.2018 у справі №910/1733/18, аналогічний правовий висновок викладено у постанові ВП ВС від 19.03.2019 у справі №904/2530/18.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на розгляд його справи судом, встановленим законом.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України», суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п.1 ст.6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.

Встановлено, що позов ТОВ «НАШІ ДІТИ ХХІ» до ОСОБА_1 , ТОВ «СЛВ-БІЗНЕС» не підсудний Святошинському районному суду міста Києва. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розгляд спору та ухвалення судового рішення буде перевищенням Святошинським районним судом міста Києва повноважень, визначених ЦПК України, та прямим порушенням права відповідача на справедливий суд, передбаченого п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що справу належить передати на розгляд Господарського суду м. Києва за встановленою підсудністю.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав об`єктивної можливості встановити, що оспорюваний у справі Акт приймання передачі є похідним від прийнятого ОСОБА_1 рішення №1 про передачу до статутного капіталу ТОВ «СЛВ-Бізнес» належного їй на праві власності приміщення №110, оскільки у матеріалах справи міститься копія зазначеного рішення.

Порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час постановлення вказаної ухвали апеляційний суд не встановив.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НАШІ ДІТИ ХХІ» залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: Т.О. Невідома

В.В. Соколова