ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 712/5678/24
Провадження № 22-ц/821/1646/25
Категорія: 310040000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.

за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Чуйко Зоряна Дмитрівна

відповідач: ОСОБА_2

представник відповідача: адвокат Захарченко Наталія Олександрівна

третя особа : Служба у справах дітей Жашківської міської ради

розглянувши в режимі відеоконференції в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чуйко Зоряни Дмитрівни на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 червня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Токової С.Є. в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси, повний текст рішення складений 10 липня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Жашківської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

04 травня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Жашківської міської ради про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що сторони у справі уклали шлюб 02.12.2015 року, що посвідчено актовим записом № 1393.

Під час шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження дитини відносини у сторін не склались, у зв`язку з чим було подано позов про розірвання шлюбу. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.02.2018 року шлюб був розірваний.

22.01.2018 року рішенням Білоцерківського районного суду Київської області з відповідача стягнуто аліменти на утримання доньки. З часу припинення відносин між сторонами, вказує позивачка, відповідач не надавав жодної матеріальної підтримки на утримання доньки.

Після розірвання шлюбу вихованням дитини займається тільки матір. Позивач надає необхідні умови для забезпечення своєї дитини як в матеріальному аспекті, так і сприяє повноцінному моральному її розвитку. Водночас, відповідач з серпня 2017 року, тобто з 9 місячного віку дитини не приймає участі у житті доньки, формально відмовився від неї, хоча позивач жодних перешкод йому не чинила. На даний час дитина взагалі не знає свого біологічного батька, він не відвідує її, не піклується про її фізичний, духовний, моральний розвиток, як передбачено ст.150 СК України.

Позивачка зазначає, що дитина не знайома з відповідачем, а відповідач -з дитиною. Родина і батьки відповідача не цікавились донькою позивачки і не спілкувались з нею. В емоційному полі дитини біологічний батько відсутній, що також підтверджено висновком спеціаліста-психолога ОСОБА_4 .

На підтвердження вказаних обставин надано: акт обстеження житлових умов, довідкою зі школи; висновок психолога вищої категорії; копію заочного рішення суду про розірвання шлюбу; копію рішення про стягнення аліментів, які свідчать про важливість юридичного врегулювання ситуації для забезпечення інтересів та потреб дитини у майбутньому.

На підставі вищезазначених доказів та обставин, позивач просить суд вирішити справу з урахуванням найкращих інтересів дитини, забезпечивши їй стабільне та здорове майбутнє, щоб можливо було повноцінно реалізувати права дитини на вибір місця проживання, свободу пересування, а також щоб мати мала можливість оперативно реагувати на проблеми зі здоров`ям та розвитком дитини, тощо.

На підставі викладеного, позивач просила постановити судове рішення, яким позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 червня 2025 року в задоволенні позову - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Позивач та її представник не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій через систему «Електронний суд» 30 липня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Чуйко З.Д., вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції винесеним з неправильним застосуванням норм матеріального та із порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні усіх фактичних обставин справи, просила скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 червня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Обгрунтування апеляційної скарги аналогічне обґрунтуванню позовних вимог, крім того адвокат вказує, що судом не надано належної оцінки тому, що відповідач самоусунуся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до доньки.

Зауважує, що відповідачем не надано жодного доказу, який би свідчив про належне виконання останнім батьківських обов`язків, що, в свою чергу, свідчить про ухилення відповідача від їх виконання. Факт відсутності заборгованості зі сплати аліментів не може свідчити про належне виконання батьківських обов`язків

Крім того, скаржниця стверджує, що місцевий суд безпідставно відхилив висновок органу опіки та піклування, чим порушив вимоги ч.1 ст. 19 СК України та ч. 2 ст. 89 ЦПК України. Вважає, що висновок органу опіки та піклування є обгрунтованим, наполягає на його врахуванні судом.

Також апелянт вважає за необхідне при розгляді даної справи врахувати вчинення відповідачем злочину за ч. 1 ст. 301-1 КК України, оскільки такий злочин стосується дітей, що є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 18 серпня 2025 року, представник ОСОБА_2 адвокат Захарченко Н.О., вимоги апеляційної скарги не визнає та заперечує, а рішення суду вважає законним та обгрунтованим.

29 серпня 2025 року до Черкаського апеляційного суду засобами підсистеми «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 адвоката Чуйко З.Д. надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.12.2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 , виданим Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу неповнолітня дитина проживає з матір`ю.

Рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 22 січня 2018 року з відповідача ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Жашківської міської ради від 20.05.2024 року № 01-08/15 комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Жашківської міської ради, розглянувши заяву ОСОБА_1 , прийняла рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до довідки-характеристики Білоцерківської початкової школи "Казка" Білоцерківської міської ради Київської області від 19.03.2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , учениця 1-Б класу дистанційно навчається у школі, її батько ОСОБА_2 контакту зі школою не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вчителем не спілкується , батьківські збори не відвідує. Організацією освітнього процесу дитини займається мати, на запити адміністрації школи та класовода відгукується лише ОСОБА_5 . Довідка видана матері ОСОБА_1 .

Відповідно до результатів психологічного обстеження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 соціальна ситуація розвитку дитини адекватна віку, але наявна відсутність повноцінних взаємозв`язків дитини з однолітками, що може бути тимчасовим та пов`язаним зі змінами життєвих обставин родини; значимі інші прояви в структурі психіки дитини проектуються тільки на членів родини, з якими в даний час проживає та спілкується дитина, а також на спогади щодо спілкування з двоюрідними братами та сестрами; на перше місце в емоційному полі дитини під час обстеження вийшли: рідний дядько, знайома родин , матір ( ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та прабабуся, а також бажані , а не реальні на сьогодні стосунки з подругами та рідними, з якими дитина спілкувалася до повномасштабного вторгнення; негативних емоційних проявів та проявів тривожності по відношенню до оточуючих не виявлено; наголошено на наявній постійній потребі дівчини в емоційному підкріпленні з боку матері, а також на наявності поведінкових маніпуляцій з боку дитини в стосунках матері і дитини , можна припустити, що це є наслідком емоційних переживань дитини щодо появи вітчима в родині( фігура вітчима під час дослідження в проекції психіки дитини не проявлена), це свідчить про адаптаційний етап в житті родини. Фігура фізіологічного батька в психіці дитини не проявлена.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька/матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків позбавлення батьківських прав слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та надавши оцінку наданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, згідно якого комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Жашківської міської ради прийняла рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки вказаний висновок не підтверджує та не обгрунтовує того, що відповідач свідомо та остаточно знехтував своїми обов`язками відносно дитини, втратив цікавість до дитини, що могли б бути беззаперечною підставою для позбавлення його батьківських прав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив із того, що наявні в матеріалах справи докази не є достатніми для того, щоб зробити обґрунтований висновок про ухилення ОСОБА_2 від виховання дочки ОСОБА_6 ( визначених у ст. 164 СК України) та не свідчать про свідоме та умисне нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, а у разі позбавлення батьківських прав відповідача буде здійснене розірвання сімейних зв`язків, що означатиме позбавлення дитини її коріння, позбавлення батьківської спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Посилання сторони позивача, що відповідач не займається вихованням дитини, не приймає участі в її утриманні, внаслідок чого дитина не знає свого батька, є безпідставними, оскільки такі обставини настали, зокрема, у зв`язку з конфліктом батьків малолітньої ОСОБА_6 .

При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

При розгляді даної справи судом не встановлено, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, не виконує своїх батьківських обов`язків , оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Той факт, що на час розгляду справи малолітня ОСОБА_7 проживає з матір`ю, перебуває на її утриманні та проживає окремо від батька, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо і умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Суд першої інстанції не встановив, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої дитини.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стверджуючи про наявність вироку за ч.1 ст.301-1 КК України, як безумовну підставу для позбавлення відповідача батьківських прав, позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування загрози для фізичного чи психічного розвитку неповнолітньої доньки з боку відповідача, оскільки інкримінований ОСОБА_2 злочин чинним законодавством віднесений до кримінальних правопорушень проти громадського порядку та моральності, а не дитини.

Колегія суддів враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з батьком сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Суд першої інстанції на підставі правильно оцінених доказів, зробив обґрунтований висновок про те, що наведені позивачем за частиною першою статті 164 СК України підстави, передбачені для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), однак, наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.

Колегія суддів звертає увагу, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. У свою чергу у цій справі, з урахуванням доказів, які є в матеріалах справи, в найкращих інтересах дитини зберегти зв`язок між батьком та донькою, не позбавляючи відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Доводи скаржника в апеляційній скарзі, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки не підтверджені належним та достатніми доказами.

Інші доводи, наведені представником позивача в апеляційній скарзі, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чуйко Зоряни Дмитрівни залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Жашківської міської ради про позбавлення батьківських прав залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Л.І. Василенко

О.М. Новіков

/повний текст постанови суду складено 18 вересня 2025 року/