Справа № 125/1037/19
Провадження № 22-ц/801/1826/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 рокуСправа № 125/1037/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Барського районного суду Вінницької області у складі судді Хитрука В. М. від 20 січня 2025 року про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Барської міської ради Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно за законом,

встановив:

У травні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з цим позовом, за яким просили визнати за ними, як спадкоємцями за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 дядька ОСОБА_4 в порядку спадкування, право власності на 1/3 частину спадкового майна, яке на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 травня 1982 року належало ОСОБА_4 , а саме на 1/3 житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2019 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, яке залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , а саме на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

28 листопада 2024 року від ОСОБА_1 та Залевської Г. В. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у цій справі, за якою вони просили викласти резолютивну частину рішення суду від 26 вересня 2019 року у такій редакції: «Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, яке залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , а саме на 1/3 частини, що складає 33/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 ».

Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 20 січня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачки не заявляли вимогу про визнання права власності на 33/100 частки житлового будинку під час розгляду справи, а тому заявлені ними вимоги не є підставою для ухвалення додаткового рішення. Додаткове рішення є засобом усунення недоліків або прогалин основного рішення, яким вирішено спір по суті позовних вимог за результатами судового розгляду справи, а не способом зміни його суті.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, просили ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 20 січня 2025 року скасувати та ухвалити у справі додаткове рішення.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалися на ті ж обставини, що і в заяві про ухвалення додаткового рішення.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частиною першою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Наведений перелік підстав, за яких може бути постановлене додаткове рішення, є вичерпним.

Таким чином ЦПК України установлено процесуальний інститут додаткового судового рішення, яким вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того додаткове судове рішення може прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є засобом усунення недоліків основного рішення, яким вирішено спір по суті позовних вимог за результатами судового розгляду справи, а не прийняття додаткових судових рішень.

Завданням цивільного судочинства, яким повинні керуватися суд та усі учасники справи і яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частини перша, друга статті 2 ЦПК України).

Питання, які вирішує суд при ухваленні рішення визначені статтею 263 ЦПК України. Так під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судове рішення має містити відповіді на всі заявлені позивачем (третьою особою) вимоги, зазначити у разі потреби їх розмір, а також вирішувати питання про негайне виконання та про судові витрати (вимога повноти рішення). Процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням цієї вимоги.

Як роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених відповідними нормами ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Барської міської ради Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно за законом, за яким просили визнати за ними, як спадкоємцями за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 дядька ОСОБА_4 в порядку спадкування, право власності на 1/3 частину спадкового майна, яке на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 травня 1982 року належало ОСОБА_4 , а саме на 1/3 житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Із тексту рішенням Барського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2019 року видно, що саме таку вимогу (визначений позивачками предмет позову) розглянув і повністю задовольнив суд першої інстанції. Тобто судом першої інстанції ухвалено рішення щодо усіх позовних вимог позивачок.

Апеляційний суд звертає увагу, що 1/3 частина і 33/100 частин цілого будинку складають одну й ту ж величину до сотих частин цілого 0,33 і 0,33, а тому ніяким чином зазначення в резолютивній частині рішення про визнання права власності на 33/100 частин будинку замість 1/3 частини не впливає на обсяг заявлених позивачками та вирішених судом вимог.

Отже суд першої інстанції правильно виснував, що рішенням суду від 26 вересня 2019 року вирішено усі вимоги позову, а тому відсутні правові підстави для прийняття додаткового рішення у справі.

При цьому суд вірно роз`яснив позивачкам можливість звернення до суду з заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами чи з заявою про роз`яснення рішення суду.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, норми процесуального права судом застосовані правильно, а тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали не має.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 383 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 20 січня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало