Справа № 490/4307/25
н/п 2/490/3044/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

03.06.2025 року ОСОБА_1 звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якій просить суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності сторін легковий автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_3 від 25.10.2012 року та провести поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення з відповідача 177 600 грн. - ринкової вартості 1/2 частини вказаного легкового автомобіля.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка вказує, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.06.2006 року. Від шлюбу мають двох дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 22.03.2025 року, позивачка разом з дітьми негайно змінила місце проживання, не встигши забрати всі свої речі з дому, у зв`язку з тим, що відповідач після сварки почав у грубій формі застосовувати фізичне насильство до сина ОСОБА_3 , а саме заламував руки і поваливши на підлогу почав душити. Постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 13.05.2025 року, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст..173-2 ч.3 КУпАП.

В період перебування у сумісному шлюбі позивачем та відповідачем було набуте спільне майно у вигляді легкового автомобілю VOLKSWAGEN PASSAT 2012 року випуску номер кузова НОМЕР_1 державний номер НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за відповідачем.

Перед реєстрацією шлюбу, а також в період перебування сторін у шлюбі будь-яких шлюбних договорів не укладалося, договорів про поділ майна в нотаріальному порядку не посвідчувалося, а також ніхто не звертався щодо поділу спільного майна подружжя до судових установ.

На даний час сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки, майно було придбане в період шлюбу, воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивачка звернулась до суду щоб поділити вищезазначене майно.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

04.06.2025 року матеріали справи передано на розгляд судді.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.06.2025 вжиті заходи забезпечення позову, а саме накладено арешт на легковий автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 09 червня 2025 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

19.06.2025 року відповідачем до суду було подано відзив, в якому він зазначає, що позовні вимоги позивачки вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

В обґрунтування вищезазначеного зазначає, що позивачка ніякої участі в забезпеченні і наповнені спільного бюджету сім`ї не приймала, власні кошти в спільний бюджет не надавала, знаходилась в декретній відпустці по догляду за дитиною. Кошти, які надавав їй відповідач витрачала на власний розсуд, обговорювати витрати відмовлялась. Відповідач також просить звернути увагу на те, що за у позивачки з`явився депозитний рахунок, подальша доля якого йому не відома.

Також відповідач зазначає, що спірний автомобіль був придбаний ним за особисті кошти, отримані від добових під час відряджень на суму 19980 євро.

Вважає, що сума оціночної(ринкової) вартості спірного автомобіля 355200,00 грн, є необ`єктивною та завищеною, адже вказаний автомобіль був придбаний відповідачем 08.09.2012 року за 278688,00 грн, що підтверджується копією договору №368738 купівлі-продажу автомобіля від 08.09.2012 року. Звертає увагу на те, що під час проведення оціночного дослідження суб`єктом оціночної діяльності сам автомобіль фактично не оглядався, а тому об`єктивно встановити ступінь зносу, наявність пошкоджень, технічний стан, фактичний пробіг у оцінювача не було можливості.

Зауважив, що стягнення заявленої у позові суми стане для відповідача надмірним тягарем, адже він не має фінансової можливості виплатити заявлену суму та не має бажання та об`єктивної можливості сплатити вказані кошти, адже з нього стягуються аліменти на дитину по справі №490/4290/25.

08.07.2025 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача, в яких він зазначає, що позивачка маніпулює дітьми, діти взагалі не слухаються батька та роблять все наперекір йому. Зі свого боку, він намагався покращити дану ситуацію через налагодження відносин з дітьми, брався допомагати сину з навчанням, але з цього нічого не вийшло. В сім`ї часто виникали сварки, позивачка висловлювала йому претензії, в той час, як діти заявили, що батько їм взагалі не потрібен.

В підготовчому засіданні 10.07.2025 року, позивачка позов підтримала повністю, заявила, що примирення між сторонами буде можливе, якщо відповідач сплатить зазначену нею в позові суму. Відповідач позов не визнав, вважає всі вимоги безпідставними. Сторони під час судового засідання повідомили суд про те, що всі докази надали і перешкод для закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду немає.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 липня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 03.09.2025 року позивачка позов підтримала та просила повністю задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні 03.09.2025 року відповідач проти задоволення позову заперечував, наголошував на придбанні автомобіля за кошти які він зберіг під час відряджень та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Наголошував на неналежній поведінці позивачки, саме дії якої призвели до розпаду сім`ї та погіршенні його стосунків з дітьми.

Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого 02.06.2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_2 , прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « ОСОБА_6 », про що складений відповідний актовий запис №390.

Від шлюбу сторони мають двох дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 10.01.2007 року, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №61 та копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 08.11.2011 року, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №3625.

Згідно вищезазначених свідоцтв, батьками дітей вказані: батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_1 .

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 від 25.10.2012 року, легковий автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 державний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 , в особливих примітках вказано, що право користування має ОСОБА_1 .

Згідно до копії звіту про оцінку оціночної (ринкової) вартості легкового автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT 1.8, 2012 р.в., реєстраційний номер № НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_1 , складеного за заявою ОСОБА_1 на підставі договору укладеного між ПП «Експертно-діловий центр «Лідер» та ОСОБА_1 № 250526-002 від 26.05.2025 року вартість вищезазначеного автомобіля на дату оцінки 26.05.2025 року складає 355200, 00 (триста п`ятдесят п`ять тисяч двісті) гривень.

Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц.

Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Отже, обов`язок доказування, що майно подружжя було придбано за особисті кошти одного із подружжя, покладається саме на того з подружжя, який заперечує факт придбання майна за спільні кошти.

При цьому згідно з частин 1, 2 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Частинами 1-2 статті 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі №501/2211/18(провадження № 61-19084св20), від 07 квітня 2021 року у справі №757/64512/16-ц (провадження № 61-11187св20), від 18 травня 2021 року у справі №725/3818/19(провадження № 61-11831св20).

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні, замість своєї частки у майні, грошової компенсації, співвласник звертається до суду з позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) вказано, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58)).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20(провадження № 14-182цс21).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу 2 частини 1 статті 71 СК України).

Тобто, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто, цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18(пункт 63)).

Зважаючи на те, що метою позивачки є поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме майна, яке є неподільною річчю - автомобіля, а відтак вимоги про стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації за частку у власності на спірний автомобіль слід розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідачу (залишення у власності в цілому) та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль.

У випадку неможливості встановлення дійсної (ринкової) вартості майна (транспортного засобу), визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15.

Так, судом встановлено, що майнові права на транспортний засіб VOLKSWAGEN PASSAT 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 державний номер НОМЕР_2 , у відповідача виникли на підставі договору купівлі-продажу автомобіля №368738 від 08 вересня 2012 року укладеного між відповідачем та ТОВ "Автогранд Миколаїв», тобто в період шлюбу з позивачкою.

Верховний Суд у постанові по справі №546/912/16-ц від 24 січня 2020 року зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При цьому, суд зазначає, що надані відповідачем докази: копія наказу ДП "Науково-виробничого комплексу газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект" від 09.02.2011р. №10-55, від 14.04.2011р. №10-148, від 10.06.2011р. №10-231, від 25.08.2011р. №10-347, від 22.11.2011р. №10-464, від 07.03.2012р. №10-88, від 02.05.2012р. №10-169, від 11.07.2012р. №10-254, від 10.09.2012р. №10-326, дійсно свідчать про перебування відповідача у службових відрядженнях. Натомість позивачем не надано доказів нарахування та виплати йому коштів за службові відрядження (добових) у розмірі 19980 євро та використання саме цих коштів при розрахунку за спірний автомобіль ним здійснювалися саме коштами, які ним було отримано у якості добових за відрядження та які залишилися у нього не витраченими.

При цьому, наданий позивачем Розрахунок вартості шефдня виробничого персоналу ДП НВКГ "Зоря" - "Машпроект", відрядженого для виконання робіт в м. Кілініграді, Балтійську, не підтверджує виплату відповідачу коштів в зазначених ним розмірах та період таких виплат.

Таким чином, відповідачем не доведено, що спірний автомобіль було придбано за особисті кошти відповідача.

Також судом не встановлено обставин, передбачених частиною другою статті 70 СК України, для відступу від засад рівності часток подружжя, оскільки відповідачем не доведено ,що позивачка не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилялася від участі від утримання дітей, приховала, знищили чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї.

За такого, оскільки вказане майно легковий автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT 2012 року випуску, було набуте сторонами під час перебування в шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 частину.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 надала до суду звіт про оцінку оціночної (ринкової) вартості легкового автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT 1.8, 2012 р.в., реєстраційний номер № НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_1 ,складений ПП «Експертно-діловий центр «Лідер» від 26.05.2025 року вартість вищезазначеного автомобіля на дату оцінки 26.05.2025 року складає 355200,00 (триста п`ятдесят п`ять тисяч двісті) гривень, відповідач всупереч вимогам статті 81 ЦПК України будь-яких заперечень, крім договору купівлі-продажу №368738 від 08.09.2012 року, щодо такої вартості автомобіля не надав.

А отже, відповідачем не доведено свої заперечення щодо завищеної ринкової вартості спірного автомобіля, адже в підготовчому засіданні відповідач заявив, що подав всі докази, та експертизи для визначення ринкової вартості автомобіля проводити не потрібно, таким чином оскільки судом не здобуто (не надано відповідачем) належних та допустимих доказів (в розумінні положень Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Закону України «Про судову експертизу»), щодо реальної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи судом, то при визначенні розміру компенсації вартості 1/2 частки відчуженого автомобілю слід виходити з його дійсної ринкової вартості на час вирішення спору в суді.

Враховуючи наведене вище, суд погоджується з визначеною оцінкою автомобіля, що на день розгляду справи становить 355200, 00 гривень. Відповідно, розмір компенсації вартості 1/2 його частини становить 177600 грн 00 коп.

Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Таким, чином, враховуючи, що набутий сторонами в період шлюбу спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя, а тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою право власності - на частину вказаного майна.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги повністю доведені у судовому засіданні наданими доказами та підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється судом у відповідності до положень ст.141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин 7, 8 статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 12, 13, 76-81, 89, 141, 158, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_8 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_9 ) про поділ спільного майна подружжя, задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 легковий автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT 2012 року випуску номер кузова НОМЕР_1 державний номер НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_3 від 25.10.2012 р.

Провести поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , 177600 (сто сімдесят сім тисяч шістсот) гривень 00 копійок - ринкової вартості 1/2 частини легкового автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_10 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1776 (одна тисяча сімсот сімдесят шість) гривень 00 копійок.

Відповідно до частин сьомої та восьмої статті 158 ЦПК України, застосовані судом ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2025 року по справі №490/4307/25 заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін