справа № 761/3724/25 головуючий у суді І інстанції Притула Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства водних ресурсів України, третя особа: Громадська організація «Проти придурків та ідіотів» про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Державного агентства водних ресурсів України, третя особа: Громадська організація «Проти придурків та ідіотів» про відшкодування моральної шкоди, у якому позивач просив суд:

визнати що ненаданням Державним агентством водних ресурсів України обґрунтованої, чіткої, зрозумілої та вичерпної відповіді на усі питання, поставлені у зверненні від 02 липня 2023 року «02.07.23 УВР запит не передані Шахворостівка» завдано ОСОБА_1 моральної шкоди;

стягнути з відповідача на користь позивача кошти на відшкодування моральної шкоди у в сумі 40 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 липня 2023 року позивач спільно з громадською організацією «Проти придурків та ідіотів», відповідно до ст. ст. 34, 40 Конституції України, Закону України «Про звернення громадян», пп. 1 частини 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», звернулися до Сектору Державного агентства водних ресурсів України в Житомирській області Державного агентства водних ресурсів України із запитом від 02 липня 2023 року «02.07.23 УВР запит не передані Шахворостівка» про надання переліку об`єктів водного фонду на території Шахворостівської територіальної громади Житомирського району не переданих в оренду чи користування.

Жодної відповіді на звернення відповідачем не надано.

Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 01 травня 2024 у справі № 240/35402/23 задовольнив позов ОСОБА_1 до Державного агентства водних ресурсів України та визнав протиправною бездіяльність Сектора у Житомирській області Державного агентства водних ресурсів України, як структурного підрозділу Державного агентства водних ресурсів України при розгляді запиту ОСОБА_1 від 02 липня 2023 року «02.07.23 УВР запит не передані Шахворостівка», зобов`язав Сектор у Житомирській області Державного агентства водних ресурсів України як структурний підрозділ Державного агентства водних ресурсів України розглянути запит ОСОБА_1 від 02 липня 2023 року «02.07.23 УВР запит не передані Шахворостівка» у повній відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Позивач зазначає, що до часу подання даної позовної заяви рішення суду залишилось не виконаним, звернення від 02 липня 2023 року відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» з урахуванням висновків суду не розглянуто.

Через грубе ігнорування відповідачем вказаних вище прав позивача він змушений звертатись до суду з даною заявою про визнання завдання моральної шкоди та її стягнення з відповідача в сумі 40 000,00 грн.

11 лютого 2025 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому представник просив відмовити в задоволенні заявлених вимог, у зв`язку з тим, що Держводагентством виконано рішення Житомирського окружного адміністративного суду у справі №240/35402/23 у повній мірі та у розумні строки. Листом від 20 травня 2024 року №236/ЖТ/21-24 Сектор у Житомирській області Державного агентства водних ресурсів України повідомив належним чином ОСОБА_1 про розгляд його звернення від 02 липня 2023 року «02.07.23 УВР запит не передані Шахворостівка» та направленням його за належністю до Харитонівської сільської ТГ. Зазначений лист був направлений заявнику рекомендованим листом Укрпошти та продубльований електронною поштою на адреси, зазначені у зверненні ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 22 травня 2025 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Підтримавши доводи позовної заяви, вказав на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Так, тривале, невмотивоване, протиправне не надання обґрунтованої та чіткої, зрозумілої та вичерпної відповіді на усі, поставлені у зверненні від 02 липня 2023 року питання (із урахуванням суті відповідного звернення та на підставі його ґрунтовного і всебічного вивчення), вимагав від позивача додаткових зусиль для організації свого часу. Це призвело до порушення в позивача нормальних життєвих зв`язків, через неможливість продовження активного громадського життя. До порушення стосунків з оточуючими людьми, внаслідок необхідності неодноразового повторного звернення для встановлення істини в справі та доказування, для вирішення питання протиправної бездіяльності відповідача. Вказане спричинило витрачання особистого часу, значних власних коштів, сили та здоров`я для відновлення порушеного права. Призвело до розчарування, відчуття несправедливості, що негативно відобразилось на психоемоційному стані, та завдало позивачу моральної шкоди (як внаслідок порушення відповідачем прав визначених ст. ст. 34, 40 Конституції України, ст. ст. 18,20 Закону України «Про звернення громадян», пп. 1 частини 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», так і внаслідок позовів до суду для усунення цих порушень відповідачем).

Позивач надав докази дотримання всіх чотирьох умов для зобов`язання відповідача щодо відшкодування шкоди. Законність, обґрунтованість позовних вимог в частині наявності шкоди підтверджується практикою ЄСПЛ та Верховного Суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства водних ресурсів України, третя особа: Громадська організація «Проти придурків та ідіотів» про відшкодування моральної шкоди, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

26 та 30 червня 2025 року представниця Державного агентства водних ресурсів України - Казловцева О.А. подала відзив, у якому заперечила проти доводів апелянта, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 липня 2025 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України, в редакції на час надходження апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року (справа №240/35402/23) адміністративний позов ОСОБА_1 до Державного агентства водних ресурсів України та Сектора Державного агенства водних ресурсів України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Сектора у Житомирській області Державного агентства водних ресурсів України як структурного підрозділу Державного агентства водних ресурсів України при розгляді запиту ОСОБА_1 від 02 липня 2023 року «02.07.23 УВР запит не передані Шахворостівка»; зобов`язано Сектор у Житомирській області Державного агентства водних ресурсів України як структурного підрозділу Державного агентства водних ресурсів України розглянути запит ОСОБА_1 від 02 липня 2023 року "02.07.23 УВР запит не передані Шахворостівка" у повній відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Листом від 20 травня 2024 року №236/ЖТ/21-24 Сектор у Житомирській області Державного агентства водних ресурсів України повідомив ОСОБА_1 про розгляд його звернення від 02 липня 2023 року «02.07.23 УВР запит не передані Шахворостівка» та долучив докази направлення його за належністю до Харитонівської сільської територіальної громади.

Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції вказав, що дії відповідача, який є окремою юридичною особою не визнавались протиправними та їх не було зобов`язано вчинити будь-які дії на користь позивача. Крім того, позивач не надав доказів, що з боку відповідача були вчинені відносно нього неправомірні дії, що позивач зазначав моральних страждань, відповідно суд позбавлений можливості встановити причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю відповідача та спричиненням шкоди позивачу.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з нижченаведених підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини 2 статті 16 ЦК України).

За положеннями ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (пункт 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі №925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач порушив його право, яке проявилося у протиправному ненаданні обґрунтованої, чіткої, зрозумілої та вичерпної відповіді на усі, поставлені у зверненні від 02 липня 2023 року.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо недоведення позивачем вчинення відповідачем щодо нього неправомірних дій.

Відповідно до частини другої статті 16 ВК України Держводагентство здійснює покладені на нього повноваження самостійно і через свої територіальні органи (у разі їх утворення), а на території Автономної Республіки Крим - через орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань водного господарства.

На час виникнення спірних правовідносин Сектор Державного агентства водних ресурсів у Житомирській області діяло як структурний підрозділ апарату Держводагентства без статусу окремої юридичної особи.

Відповідно, в силу ВК України та профільного Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №393 від 20 серпня 2014 року відповідач в межах своїх повноважень має нести відповідальність за діяльність своїх структурних підрозділів.

Так, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року у справі №240/35402/23, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Державного агентства водних ресурсів України та Сектора Державного агенства водних ресурсів України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Сектора у Житомирській області Державного агентства водних ресурсів України як структурного підрозділу Державного агентства водних ресурсів України при розгляді запиту ОСОБА_1 від 02 липня 2023 року «02.07.23 УВР запит не передані Шахворостівка»; зобов`язано Сектор у Житомирській області Державного агентства водних ресурсів України як структурного підрозділу Державного агентства водних ресурсів України розглянути запит ОСОБА_1 від 02 липня 2023 року «02.07.23 УВР запит не передані Шахворостівка» у повній відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

За встановлених обставин, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем, що з боку відповідача були вчинені відносно нього неправомірні дії і що права позивача не були порушені не відповідає фактичних обставинам справи, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року у справі №240/35402/23 є належним доказом протиправної бездіяльності відповідача.

В той же час, при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди наявність шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди у розмірі 40 000,00 грн, ОСОБА_1 вказав, що бездіяльність відповідача вимагала від нього додаткових зусиль для організації свого часу; призвело до порушення в позивача нормальних життєвих зв`язків, через неможливість продовження активного громадського життя; до порушення стосунків з оточуючими людьми, внаслідок необхідності неодноразового повторного звернення для встановлення істини в справі та доказування, для вирішення питання протиправної бездіяльності відповідача. Вказане спричинило до витрачання особистого часу, значних власних коштів, сили та здоров`я для відновлення порушеного права. Призвело до розчарування, відчуття несправедливості, що негативно відобразилось на психоемоційному стані, та завдало позивачу моральної шкоди (як внаслідок порушення відповідачем прав визначених ст. ст. 34, 40 Конституції України, ст. ст. 18,20 Закону України «Про звернення громадян», пп. 1 частини 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», так і внаслідок позовів до суду для усунення цих порушень відповідачем).

Проте, вказані обґрунтування є загальними та неконкретизованими. Зокрема, позивач не мотивував який саме вплив на його повсякденне життя мала бездіяльність відповідача (ненадання відповіді на звернення щодо отримання інформації, яка не стосувалася особи позивача); як саме порушилися його нормальні життєві зв`язки та чому позивач був позбавлений можливості продовжувати активне громадське життя. Також матеріали справи не містять доказів, що громадське життя позивача пов`язане безпосередньо з інформацією, яку він намагався отримати та відсутні докази негативних наслідків, які виникли у зв`язку з неотриманням такої інформації. Більш того, оскарження бездіяльності відповідача та звернення до суду є правом позивача, а не обов`язком. В той же час, реалізувавши своє право на оскарження в судовому порядку неправомірних дій відповідача та отримавши позитивне рішення суду, позивач фактично подолав своє відчуття розчарування та відчуття несправедливості, викликані бездіяльністю відповідача.

Отже, саме по собі визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання його вчинити певні дії не свідчить про обов`язкове завдання позивачу моральної шкоди з боку відповідача, оскільки не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 28 лютого 2023 року у справі №454/2468/21, від 28 лютого 2024 року у справі №454/2857/22, від 28 липня 2025 року у справі № 755/2125/23.

Цей висновок також узгоджується й з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», якими встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

З огляду на викладене, позивач не надав доказів на підтвердження завдання відповідачем йому шкоди та не довів наявність такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача.

За встановлених обставин, місцевий суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, проте помилився щодо мотивів такої відмови.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову, однак з підстав, які колегія апеляційного суду вважає частково помилковими, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині мотивів та підстав такого висновку відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова