Провадження № 22-ц/812/1519/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 вересня 2025 року м. Миколаїв

справа № 490/1134/25

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення боргу за надані послуги водопостачання та водовідведення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 19 червня 2025 року під головуванням судді Гуденко О.О., повний текст судового рішення складений 20 червня 2025 року,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року Міське комунальне підприємство «Миколаївводоканал» МКП (далі МКП «Миколаївводоканал») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за надані послуги водопостачання та водовідведення.

Позивач зазначав, що МКП «Миколаївводоканал» надає населенню м. Миколаєва послуги з водопостачання та водовідведення, в тому числі споживачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Договір про надання послуг водопостачання та водовідведення між позивачем та споживачами за вказаною адресою був укладений шляхом оформлення особового рахунку № НОМЕР_1 та видачі абоненту розрахункової книжки. Свої зобов`язання щодо надання послуг з водопостачання та водовідведення позивач виконував належним чином, тоді як відповідачі оплачували ці послуги несвоєчасно та не в повному розмірі. В результаті неналежного виконання споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за особовим рахунком № НОМЕР_1 станом на січень 2025 року наявна заборгованість у сумі 13953 грн 92коп., яка складається з заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в розмірі 12 735 грн 36 коп. та абонентської плати в розмірі 1218 грн 56 коп.

Посилаючись на викладені обставини та те, що відповідачами не надавалось заяв та підтверджуючих документів з питання тимчасової відсутності або заяв на опломбування запірних вентилів у квартирі, щодо припинення користування послугами, позивач просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку на свою користь заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі 13953 грн 92коп.

Від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 - надійшли письмові пояснення, в яких він просив відмовити у задоволенні позову. Вказував, що у тексті позовної заяви позивач неодноразово посилається на нормативні акти, які станом на дату звернення позивача до суду втратили чинність. Також позивачем не доведено користування ОСОБА_2 послугами позивача з водопостачання, оскільки він має лише зареєстроване місце проживання за вказаною адресою надання послуг АДРЕСА_1 , та не є членом сім`ї відповідача ОСОБА_1 , оскільки з 28.12.2002 перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2025 року позов задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь МКП «Миколаївводоканал» заборгованість в сумі 13 953 грн 92 коп., яка складається з 12 735 грн 36 коп. заборгованості з наданих послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення та 1218 грн 56 коп. абонентської плати. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь МКП «Миколаївводоканал» судовий збір у розмірі 1514 грн 00 коп. з кожного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд виходив з того, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів боргу з оплати за централізоване водопостачання і водовідведення є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції фактично зайняв бік позивача та самостійно вдався до відшукання доказів на підтвердження заявлених позивачем позовних вимог, а саме: в оскаржуваному рішенні зазначив діючі та актуальні нормативні акти, якими керувався суд ухвалюючи рішення про задоволення позову, визначив конкретні статті, пункти таких нормативних актів, чого позивачем у позовній заяві зроблено не було. Також ОСОБА_2 стверджує, що судом взагалі не надано належної оцінки тому факту, що матеріали справи не містять доказів фактичного користування ним житлово-комунальними послугами, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Так, він має лише зареєстроване місце проживання за вказаною позивачем адресою надання послуг: АДРЕСА_1 , та не є членом сім`ї відповідача ОСОБА_1 , оскільки з 28.12.2002 перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. Також апелянт вважає, що надані позивачем на підтвердження суми заборгованості документи, є неналежними доказами, оскільки не містять ані назви, ані прізвища, імені, по батькові особи, що склала такий розрахунок, із зазначенням її підпису, а для того, щоб зрозуміти, про що саме йдеться у вказаних документах потрібні спеціальні знання, якими він не володіє. Таким чином, на переконання апелянта, судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а висновки суду, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

Позивач правом на подачу відзиву не скористався.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом без виклику учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судом встановлено що МКП «Миколаївводоканал» надає населенню м.Миколаєва послуги з водопостачання та водовідведення, в тому числі споживачам за адресою: АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є зареєстрованими за вказаною адресою, та з 09.09.2004 року є в рівних частках співвласниками вказаної квартири АДРЕСА_2 - по 1/2 частині, що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За вказаною адресою було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для розрахунків за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до пункту 2 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» централізованого водопостачання, централізованого водовідведення віднесено до комунальних послуг.

За змістом п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно із частинами першою, третьою статті 9 цього ж Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Отже відповідно до викладених положень Закону споживачі зобов`язані своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання.

Пунктами 17, 18 22 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, в редакції, що була чинною до 01.05.2022 року, встановлено, що послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води. Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Підпунктом 1 пункту 29 вказаних Правил передбачено право споживача на зменшення розміру плати у разі: надання послуг не в повному обсязі, зниження їх якості, зокрема відхилення їх кількісних та/або якісних показників від затверджених нормативів (норм) споживання; тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Підпунктом 3 пункту 29 вказаних Правил передбачено право споживача на несплату вартості послуг за період тимчасової відсутності споживача і членів його сім`ї (у разі відключення виконавцем холодної та гарячої води і опломбування запірних вентилів у квартирі (будинку садибного типу) та відновлення надання послуг шляхом зняття пломб за свій рахунок протягом доби згідно з письмовою заявою.

Положеннями пункту 14 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2022 р. № 85, встановлено, що надання послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Послуги надаються споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статей 13 і 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

З пропозицією про укладення договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги") може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем.

Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуг.

Згідно пунктів 32-35 зазначених Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, вартість послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення визначається за обсягом спожитих послуг та встановленими відповідно до законодавства тарифами.

Плата за послуги розраховується виходячи з розмірів затверджених тарифів та обсягу спожитих послуг, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства.

Плата виконавцю за індивідуальним договором про надання послуг з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем складається з:

плати за послуги, визначеної відповідно до цих Правил та Методики розподілу, що розраховується виходячи з розміру затверджених уповноваженим органом тарифів та обсягу спожитих послуг або за нормами споживання, встановленими органом місцевого самоврядування, до встановлення вузла комерційного обліку;

плати за абонентське обслуговування, визначеної виконавцем, розмір якої не може перевищувати граничного розміру, встановленого Кабінетом Міністрів України;

плати за технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідних послуг, яка визначається окремим договором між виконавцем та співвласниками багатоквартирного будинку.

Плата за послуги, абонентське обслуговування та плата за технічне обслуговування і поточний ремонт внутрішньобудинкових систем централізованого водопостачання та водовідведення багатоквартирного будинку вноситься споживачем виконавцю щомісяця однією сумою в порядку та розмірах, визначених договором. При цьому виконавець забезпечує деталізацію інформації щодо структури плати у рахунках споживачів.

Пунктами 37-39 вказаних Правил встановлено, що розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитих послуг є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиті послуги), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів.

Споживач здійснює оплату спожитих послуг щомісяця в порядку та строки, визначені договором.

Споживач не звільняється від оплати послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Споживач не звільняється від плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуг.

Пунктом 45 цих Правил передбачено, що Споживач має право: на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості (підпункт 5); на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови документального підтвердження відповідно до умов договору (підпункт 7).

Відповідно до правової позиції, що неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 904/7183/17, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16, від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі.

Згідно з частиною 3 статті 11, частиною 2 статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на вищевикладене, хоча в матеріалах справи відсутній письмовий договір відповідачів із позивачем про надання житлово-комунальних послуг, проте саме по собі це не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати послуг.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами виникли фактичні відносини щодо надання відповідних комунальних послуг. Позивач у період з грудня 2015 року надавав послуги водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , за якою відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є зареєстрованими та в рівних частках є співвласниками вказаної квартири, тоді як відповідачі оплачували вартість послуг несвоєчасно те не у повному розмірі, що порушує право позивача на отримання коштів за надані послуги у встановлений законодавством строк. За такого, у відповідачів виникло зобов`язання сплатити заборгованість за спожиті послуги, а у позивача право вимагати від них виконання свого обов`язку щодо оплати наданих послуг.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 10-12) слідує, що з грудня 2015 року по вересень 2020 року включно відповідачі послуги водопостачання та водовідведення не оплачували, з листопада 2020 року почалася оплата заборгованості за договором реструктуризації від 20.11.2020 року, протягом 2022-2023 років проводилась часткова оплата за послуги водопостачання. Станом на січень 2025 року наявна заборгованість у сумі 13 953 грн 92коп., яка складається з заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в розмірі 12 735 грн 36 коп. та абонентської плати в розмірі 1218 грн 56 коп.

Нарахування за наданні послуги відбувалось відповідно до затверджених норм згідно благоустрою помешкання, на підставі рішень Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №385 від 26.06.1988 року, №592 від 14.07.2017 року, №661 від 28.07.2021 року, за нормою 9,10/8,94 куб.м. на одну людину на місяць, які діяли у зазначений у заборгованості період. Прилад обліку в квартирі відповідачів було встановлено 2 лічильника 24.05.2004 року та 21.11.2013 року.

За особовим рахунком відповідачів з лютого 2022 року встановлена також абонентська плата в розмірі 38,08 грн на місяць.

Доказів того, що у період, за який стягується заборгованість, відповідачі відмовлялися від надання вищевказаних послуг у встановленому законом порядку, зокрема звернувшись до позивача з відповідною заявою із документальним підтвердженням їх відсутності у житловому приміщенні - суду надано не було.

Відповідачами не надано до суду доказів ненадання позивачем послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати.

Разом із тим, матеріалами справи підтверджено порушення відповідачами строків та розміру оплати наданих позивачем послуг.

Встановивши викладені обставини, оцінивши належним чином надані сторонами докази відповідно до приписів ст. 89 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що внаслідок неналежного виконання відповідачами зобов`язань щодо сплати поточних спожитих послуг з централізованого водопостачання та водовідведення в останніх утворилася заборгованість, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим суду позивачем, який відповідачами не був спростований.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову й стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції фактично зайняв бік позивача та самостійно вдався до відшукання доказів на підтвердження заявлених позивачем позовних вимог, зазначивши у рішенні конкретні статті, пункти актуальних нормативних актів, що підлягають до застосуванню до спірних правовідносин, чого позивачем у позовній заяві зроблено не було.

Так, вирішення питання про те, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та зазначення таких норм у мотивувальній частині рішення є обов`язком суду відповідно до положень ст. 264, 265 ЦПК України. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, керуючись фактами, установленими під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia».

До того ж норма права не є доказом у справі, оскільки згідно статті 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Щодо доводів апеляційної скарги про незрозумілість складеного позивачем розрахунку заборгованості, то апеляційний суд їх відхиляє, оскільки вказаний розрахунок містить відомості про: норму, об`єм споживання, тариф, суму, яка нарахована до сплати, сплачену суму та суму боргу.

За такого, зазначені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що позивачу належить право вимагати оплати наданих послуг від відповідачів саме у розмірі, визначеному на підставі розрахунку, здійсненого за нормами споживання за відповідним особовим рахунком також та нарахованої абонплати, із врахуванням проведених відповідачами оплат.

Також апеляційний суд не може погодитися з посиланнями апеляційної скарги ОСОБА_2 на те, що позивачем не доведено, що він дійсно користувався наданими послугами, оскільки за вказаною адресою фактично не проживає та не є членом сім`ї іншого співвідповідача ОСОБА_1 .

Так, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

На підтвердження доводів про його непроживання за адресою АДРЕСА_1 , апелянтом надані копія свідоцтва про укладання ним 28 грудня 2002 року шлюбу зі ОСОБА_4 .

Разом із тим жодних доказів про те, що він не проживає за вищевказаною адресою та про те: хто саме там проживає, відповідачем не було надано, іншої адреси, за якою, за твердженням апелянта він проживає, не зазначено, і доказів цього матеріали не містять.

За таких обставин, враховуючи місце реєстрації ОСОБА_2 , той факт, що він є співвласником квартири АДРЕСА_2 , суд першої правильно вважав, що твердження представника відповідача про відсутність у ОСОБА_2 обов`язку зі сплати заборгованості за надані житлово-комунальні послуги не ґрунтується на вимогах закону, а тому є підстави для покладання на усіх відповідачів, до яких заявлений позов, обов`язку з оплати на користь позивача заборгованості за спожиті послуги.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив з того, що в силу частини 4 статті 319 ЦК України власність зобов`язує. Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки управі спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформованій в постанові від 13.03.2019 року по справі № 521/3743/17-ц, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 на законність судового рішення у справі не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

З огляду на результати апеляційного перегляду з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за апеляційну скаргу в розмірі 3633 грн 60 коп.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за апеляційну скаргу в розмірі 3633 грн 60 коп. (три тисячі шістсот тридцять три гривні шістдесят копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 16 вересня 2025 року