Справа № 703/6137/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Биченка І.Я.,

за участю

секретарів судових засідань Литвин Г.Т., Харченко М.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Калинопільської селищної ради Звенигородського району Черкаської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

у с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить позбавити її батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з неї аліменти на утримання дитини.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що з 01 березня 2008 року по 11 жовтня 2016 року він перебував із ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 вересня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано.

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після припинення шлюбних відносин відповідач разом із дочкою ОСОБА_5 проживали в м. Сміла, а позивач переїхав в селище Калинопіль Звенигородського району.

В червні 2020 року ОСОБА_5 переїхала проживати до батька ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що мати створила нову родину.

З вказаного часу ОСОБА_4 самостійно опікується інтересами і потребами дитини, займається її вихованням, здоров`ям та створює належні умови для її проживання.

Відповідач участі у вихованні дочки не бере, її життям та здоров`ям не цікавиться та не надає дитині жодної допомоги. При цьому, позивач не чинить перешкод відповідачу для спілкування з дитиною.

Вказані вище обставини свідчать про небажання відповідача виконувати свої батьківські обов`язки і є підставою для позбавлення її батьківських прав та стягнення з неї аліментів на утримання дитини відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 листопада 2024 року провадження по справі відкрито. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 18 лютого 2025 року закрито підготовче провадження по справі. Розгляд справи призначено до судового розгляду. Задоволено клопотання позивача та відповідача про виклик в судове засідання свідків.

Під час розгляду справи уточнено прізвище відповідача - ОСОБА_2 .

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Вказав, що наразі ОСОБА_5 проживає із батьком, позивачем по справі, який проходить військову службу, оскільки з 2020 року відповідач перестала приділяти дитині увагу та не цікавиться її життям та здоров`ям. Позивач постійно утримував дитину, аліменти сплачував з 2014 року.

У наданому суду відзиві відповідач позовні вимоги не визнала та зазначила, що у поданій суду позовній заяві відсутні докази ухилення її від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дочки ОСОБА_5 . За час, коли дочка проживала з нею вона повністю утримувала її та належним чином виконувала свої батьківські обов`язки. З літа 2020 року дочка стала їздити до діда та баби по батьковій лінії в с. Калинопіль, де залишалася на декілька днів. У 2020 році позивач, без її відома, перевів дочку з Черкаського ліцею до ОСОБА_7 школи. З початку 2024 року ОСОБА_8 часто, за власним бажанням, перебувала у діда та баби, що вона, відповідач, не заперечувала. Також заперечувала проти стягнення з неї аліментів, оскільки докази того, що дочка проживає з батьком відсутні.

В судовому засіданні відповідач проти задоволення позову заперечувала. Зазначила, що з дочкою спілкується та підтримує стосунки. З 2020 року дитина не проживає з позивачем, а живе з нею, дідом та бабою. Також вказала, що позивач маніпулює дитиною та таким чином намагається демобілізуватися. Зазначила, що до мобілізації позивач самостійно аліменти на утримання дочки не сплачував з 2014 року та має заборгованість близько 300 тисяч гривень.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Калинопільської селищної ради Звенигородського району Черкаської області в судове засідання не з`явився. Селищний голова надав суду заяву в якій розгляд справи просив проводити без участі представника третьої особи за наявними в справі матеріалами.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 вересня 2016 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_9 змінено на « ОСОБА_10 ».

Рішення набрало законної сили 11 жовтня 2016 року.

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з акту обстеження від 11 вересня 2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з червня 2020 року проживає в сім`ї батьків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 свого батька ОСОБА_4 без реєстрації.

Згідно довідки відділу реєстрації та муніципальних послуг Катеринопільської селищної ради Звенигородського району Черкаської області від 09 вересня 2024 року №514/03-01, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зареєстровані по АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 23 вересня 2024 року, по АДРЕСА_1 де мешкають ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_5 умови проживання задовільні. Для дитини ОСОБА_5 є окрема кімната з необхідними речами. Також зазначено, що ОСОБА_5 за вказаною адресою фактично проживає з 2020 року.

Як вбачається з довідки №168 від 05 вересня 2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахована до 6-А класу КЗ «Катеринопільський навчально-виховний комплекс №1 «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад». Наразі вона є ученицею 10-А класу Катеринопільського ліцею №1.

Згідно характеристики від 07 листопада 2024 року, ОСОБА_5 навчається в Катеринопільському ліцеї №1 з шостого класу. Характеризується виключно позитивно. Мати участі у вихованні дитини не бере, вихованням дитини займається лише батько.

Як вбачається з психологічної характеристики від 05 серпня 2024 року, ОСОБА_5 нічого не знає про життя матері та місця її проживання, мати участі у вихованні дитини не бере. Основну роль у житті та вихованні дитини виконує батько, дід та баба по батьковій лінії у яких вона проживає у зв`язку із службою батька в ЗСУ.

Згідно висновку про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини від 16 вересня 2024 року №246, ОСОБА_5 має задовільний стан здоров`я.

Також позивачем надано власну службову характеристику та довідку про доходи.

Відповідно до висновку Катеринопільської селищної ради №1025/02-48 від 14.10.2024, комісією з питань захисту прав дитини прийнято рішення про доцільність підготовки та подання до суду висновку органу опіки та піклування селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частин 1,2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У частинах 1,2 та 4 статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину із пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться із дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Відповідно до роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 за №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

У пунктах 16,18 вищезазначеної постанови роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 621/492/20 та від 12 травня 2021 року у справі № 689/551/20-ц.

Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до 6 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного та гармонійного розвитку особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, у випадку такої можливості, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і, в будь-якому випадку, в атмосфері любові та духовного і матеріального забезпечення.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дочки. Зокрема позивач зазначає, що відповідач у достатньому обсязі, не забезпечує дитину матеріально, взагалі не цікавиться її життям та не приймає будь-якої участі у процесі виховання.

Суд зазначає, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість його виконати, але не вчиняє до цього жодних дій. Тому, жодні інші обставини, як - то ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 та частиною 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак надані позивачем докази не в повній мірі відповідають вказаним критерієм з огляду на наступне.

Наданий позивачем акт обстеження на факт проживання дитини без реєстрації, довідка про склад сім`ї, акт обстеження умов проживання, довідка Катеринопільського ліцею №1, характеристика ОСОБА_5 , психологічна характеристика ОСОБА_5 , висновок про стан здоров`я дитини, службова характеристика ОСОБА_4 та довідка про його доходи лише підтверджують характер та спосіб участі батька ОСОБА_4 у вихованні дитини та стверджують виконання їх позивачем, як батьком дитини, проте, не доводять факт злісного нехтування матері ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітньої дочки, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

За клопотанням позивача були також допитані свідки по справі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що проживає по АДРЕСА_2 з 2014 року та є сусідкою ОСОБА_4 . Вказала, що ОСОБА_15 проживає з дідом та бабою по АДРЕСА_3 з 2020 року. Починаючи з 6 класу навчається у Катеринопільській школі, навчається у паралельному класі з її, свідка, дітьми. З відповідачкою вона не знайома, не бачила, щоб вона приїжджала чи відвідувала ОСОБА_8 у школі. Дитиною весь час опікується батько та дід з бабою. Наразі ОСОБА_4 проходить військову службу, до цього працював на агропідприємстві.

Свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що з ОСОБА_4 вона знайома, а відповідачку особисто не знає, однак бачила її. ОСОБА_4 проживає з дочкою ОСОБА_8 та батьками. ОСОБА_8 проживає з ними з 6 класу. Відповідачку не бачила з моменту, коли ОСОБА_8 почала відвідувати 6 клас. Дитиною опікується лише батько. До 2020 року ОСОБА_8 проживала з матір`ю в м. Черкаси. Також вказала, що їй відомо, що позивач не сплачував аліменти на утримання дитини.

Також судом допитано неповнолітню ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 пояснила суду, що проживає в АДРЕСА_1 без реєстрації. До 6 класу проживала з мамою у АДРЕСА_4 . До діда з бабою вона їздила на канікули, а з 2020 року виявила бажання проживати з батьком та пішла до 6 класу Катеринопільської школи. Відносини з матір`ю погіршилися, вони почали сваритися. У травні-липні 2023 року спілкування відновилося. У липні 2023 року вона знову посварилася з матір`ю, в результаті чого мати заборонила приїжджати до неї. Останній раз мати дала їй кошти у серпні 2023 року. Зазначила, що мати почала вживати заходи для відновлення спілкування лише після того, як справа надійшла до суду. Наразі батько перебуває в ЗСУ. З літа 2020 року по даний час вона проживає з дідом та бабою ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за вказаною вище адресою. Вказала також, що мати приїжджала лише один раз щоб зробити їй, свідку, паспорт. Зареєструвати місце проживання свідок також не може по вині матері. Позовні вимоги підтримала. Крім того вказала, що мати не цікавиться її життям, не розповідає про своє. З 2020 року мама з вітчимом зловживають спиртними напоями. Наразі у неї з матір`ю неприязні відносини. Вона бажає, щоб матір позбавили батьківських прав, оскільки хоче мати відносини лише з батьком та не бажає щоб мати мала відносно неї батьківські права. Повідомила, що у 6 класі мати придбала для неї путівку на лікування до санаторію. Також вказала, що сварки з матір`ю виникали через те, що вона, свідок, пізно приходила додому, ніж їй було дозволено.

За клопотання відповідача були допитані свідки по справі ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що вона проживає в АДРЕСА_5 та є сусідкою відповідачки, з позивачем не знайома. Відповідачка має двох дітей, хлопчика та старшу дівчинку ОСОБА_8 . Дівчинку бачила кілька разів. З відповідачкою знайома з 2023 року, з того часу бачила її дочку 4-5 разів. Відповідачка звернулася до неї, свідка, як до педагога, за порадою з приводу налагодження стосунків із дочкою. В будинок по АДРЕСА_6 відповідачка переїхала взимку 2023 року. Бачила відповідачку разом з дочкою у місті десь 1,5 роки назад.

Свідок ОСОБА_17 пояснив суду, що є чоловіком відповідачки та проживає з нею в АДРЕСА_7 . Знайомий з відповідачкою з 06 вересня 2023 року. У дружини є донька ОСОБА_15 та син ОСОБА_18 , які проживають разом з ними. Свідку відомо, що раніше донька проживала разом із відповідачем, 11 років позивач не сплачував аліменти на утримання дитини. З приводу несплати аліментів між відповідачкою та батьками позивача виникли неприязні. Відповідачка зустрічалася з дочкою до 2023 року. Потім дід та баба налаштували негативно дитину відносно матері. Вказав, що відповідачка хоче спілкуватися з дочкою, вживає для цього відповідні заходи, купує їй одяг, дає кошти, забезпечує необхідним. За час спільного проживання ОСОБА_8 відвідувала матір у 2023 році два чи три рази, вони зустрічалися, ходили до кафе, в квартирі ОСОБА_8 не ночувала.

Згідно з ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані.

Тому, при оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками.

В той же час, з показань свідків допитаних в судовому засіданні, не було надано негативної характеристики відповідачки, не вказано конкретні обставин чи події, які б стверджували про систематичне ухилення матір`ю від виконання батьківських обов`язків

Також суд критично відноситься до показань неповнолітнього свідка ОСОБА_5 оскільки вони по відношенню до сторін по справі не є об`єктивними і носять виключно емоційний та суб`єктивний характер.

Також суд зауважує, що згідно ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Дитині сторін ОСОБА_5 виповнилося 17 років, внаслідок чого вона самостійно визначає місце своє проживання та таким місцем проживання, з огляду на надані показання, дитина визначила місце проживання свого батька, яким є позивач у справі, разом з бабою та дідом та цим місцем проживання є: АДРЕСА_1 . Відтак, факт непроживання дочки з матір`ю, враховуючи вибір місця проживання дитиною, не може вказувати на нехтування матір`ю своїми батьківськими обов`язками.

Згідно з вимогами ч. ч. 4, 5, 6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

У межах розгляду даної справи про позбавлення батьківських прав, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки вважає такий висновок передчасним та не містить відомостей про з`ясування органом опіки та піклування реального відношення матері до дитини.

Наданий позивачем висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, належно не обґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідача від здійснення батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а тому не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

Окрім цього, у висновку про доцільність позбавлення батьківських прав зазначено що ОСОБА_2 заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, проте, жодних дій, щодо уникнення крайнього заходу впливу на матір, органом опіки не здійснено.

Виходячи з викладеного, суд приходить до переконання, що висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 надано передчасно, без належного з`ясування всіх обставин справи.

Позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Суд враховує, що ОСОБА_2 за встановлених обставин справи не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

При цьому, незацікавленість матері у шкільному житті дитини, як про це зазначено у характеристиці ОСОБА_5 , не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між ними, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.

Крім того, позивачем не доведено, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідача батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини, а сама по собі відсутність спілкування матері та дочки не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

У справі не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідач злісно та свідомо ухиляється від виконання свої батьківських обов`язків, не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

В свою чергу, під час розгляду справи позивач не надав жодних доказів щодо звернення ним до органів опіки і піклування, служби у справах дітей з приводу неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків і доказів застосування до неї методів впливу з метою зміни свого ставлення до виховання дитини, а також того, що відповідач, незважаючи на всі міри попередження свідомо продовжує не виконувати свій батьківський обов`язок.

Матеріали справи не містять негативних характеристик, доказів винної поведінки відповідача та її умисного ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

На думку суду, доводи позивача ґрунтуються винятково на тих обставинах, що відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами дочки, станом здоров`я, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, її навчанням, не спілкується з дитиною, та носять формальний характер і не підтвердженні жодними доказами.

При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні.

В судовому засіданні ОСОБА_2 заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно дочки та зазначила, що бажає налагодження стосунків з нею. Загалом, поведінка відповідача свідчить про її бажання як матері брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки.

Суд вважає, що родинний зв`язок між матір`ю та дочкою можливо відновити, а тому не вбачає доведеності обставин необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання.

Окрім того, суд наголошує на тому, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків, який не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки, у матеріалах даної справи відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності щодо неналежного виконання своїх батьківських обов`язків. Також відсутні будь-які докази щодо бесід, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Позивач не довів та не надав суду доказів, у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її матері по відношенню до неї батьківських прав, та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків.

Враховуючи викладені обставини, а також враховуючи, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним та є крайнім заходом впливу, а також враховуючи, що відповідач має бажання приймати участь у вихованні доньки, суд вважає позовні вимоги позивача про позбавлення батьківських є такими, що не підлягають до задоволення.

Щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_5 суд зазначає наступне.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст.150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом.

Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Судом встановлено, що дочка сторін по справі ОСОБА_15 проживає разом з батьком ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане підтверджується показами свідків та самої ОСОБА_5 , а також рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2025 року про припинення стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що мати ОСОБА_2 разом з дочкою ОСОБА_5 не проживає з червня 2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Оскільки спільна дочка сторін по справі ОСОБА_15 проживає разом з батьком, зважаючи на встановлений законом обов`язок матері утримувати дитину, відсутність заперечень відповідача стосовно розміру аліментів, які просить стягувати позивач, суд вважає за можливе стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в тому розмірі, що просить позивач.

Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Разом з тим, рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2025 року, припинено стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 , на утримання доньки ОСОБА_5 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 жовтня 2014 року і до досягнення дочкою повноліття, які стягуються на підставі заочного рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 листопада 2014 року у справі №703/5815/14-ц.

Рішення суду набрало законної сили 13 травня 2025 року.

Відтак, суд приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 з 13 травня 2025 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на ту обставину, що в матеріалах справи відсутні докази проживання дочки ОСОБА_5 з батьком, оскільки такі спростовані матеріалами справи та встановленими судом обставинами.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Згідно п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Зважаючи на викладене, з відповідача на користь держави належить стягнути 1211 грн. 20 коп. судового збору.

Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною першою, другою статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За змістом частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з ордеру серії СА №1102975 від 12 листопада 2024 року на надання правничої допомоги, ОСОБА_4 , на підставі договору про надання правової допомоги №11-11/24 від 11 листопада 2024 року, уповноважив адвоката Колісника С.М. на представлення його інтересів у Смілянському міськрайонному суді Черкаської області.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У позовній заяві адвокат Колісник С.М., зазначив, що позивачем понесені судові витрати по оплаті правничої допомоги у сумі 3000 гривень 00 копійок.

Згідно розрахунку витрат на правничу допомогу від 12 листопада 2024 року, який складений адвокатом Колісник С.М. при підготовці матеріалів позовної заяви, позивачем понесені витрати на оплату правничої допомоги в сумі 3000 гривень, згідно договору про надання правничої допомоги, укладеного з адвокатом Колісником С.М. Розрахунок витрат: вивчення документів, опрацювання законодавства та судової практики 4 години, 2000 гривень; підготовка позовної заяви 2 години, 1000 гривень.

Відповідно до квитанції № від 11 листопада 2024 року, ОСОБА_4 , на підставі договору про надання правничої допомоги від 11 листопада 2024 року, перерахував на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 3000 гривень 00 копійок.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2023 року по справі № 187/1493/21 зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Враховуючи вищезазначене, а також складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та значення справи для сторони, враховуючи, що відповідач не виловила заперечень проти заявлених представниками позивача суми витрати на правничу допомогу, суд, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн 00 коп.

На підставі наведеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 81, 258-259, 264-266, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів її доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 травня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 3000 грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1211 грн. 20 коп. судового збору.

У решті позову - відмовити.

У частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць рішення підлягає до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне судове рішення складено 04 вересня 2025 року.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

третя особа: виконавчий комітет Калинопільської селищної ради Звенигородського району Черкаської області, місцезнаходження: селище Калинопіль, Звенигородський район, Черкаська область, вул. Соборна, 12, .

Суддя І.Я. Биченко