Справа № 718/1071/25
Провадження 2/718/347/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2025 р. м.Кіцмань Чернівецька область

Кіцманський районний суд Чернівецької області в особі судді Нагорного В.В.,

за участю секретаря судового засідання Якубівської В.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

представник позивача - адвокат Галишин А.В. (в режимі відеоконференції),

відповідач - не з`явився,

представник третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Кіцманського районного суду Чернівецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Чернівецької міської ради про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:

До Кіцманського районного суду Чернівецької області звернулась через свого представника - адвоката Галишина А.В. звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовною заявою до ОСОБА_2 (далі - відповідач), третя особа: орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Чернівецької міської ради про позбавлення батьківських прав.

Короткий зміст заяв по суті справи.

У позовній заяві представник позивача просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , відносно малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги, серед іншого, обґрунтовані тим, що після розірвання шлюбу відповідач не допомагав позивачу матеріально утримувати їх доньку, яка проживала з позивачем, тому остання вимушена була звернутися до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 жовтня 2022 року у справі № 727/7549/22 позов задоволено.

У позовній заяві представник позивача стверджує, що дане рішення суду ОСОБА_2 не виконує, станом на 07.02.2025 року відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів сукупний розмір заборгованості становить 48509 грн. 91 коп.

У позовній заяві представник позивача зазначив, що 27.02.2022 позивач з донькою виїхали за кордон, на даний час вони проживають за адресою: АДРЕСА_2 , жодних перешкод у спілкуванні дитини з батьком позивач не чинила, але участі у вихованні та утриманні дитини відповідач не брав.

За змістом позовної заяви, матеріально дитина утримується за рахунок позивача, яка оплачує своїм коштом житло, в якому проживє разом з донькою, українську школу, репетитора з італійської і англійської мови, забезпечує доньці всебічний розвиток, дозвілля, дитина відвідує італійську школу, донька забезпечена медичним страхуванням.

У позовній заяві представник позивача зазначає, що батько не займається вихованням дитини з моменту розлучення, не цікавиться станом її здоров`я, навчанням, духовним та фізичним розвитком, не проявляє батьківських почуттів, піклування та турботи, не спілкується з донькою, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, аліментів не платить, іншої матеріальної допомоги не надає.

Відзив на позовну заяву до суду не надходив.

Процесуальні дії у справі. Аргументи учасників справи.

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 травня 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків заяви.

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 травня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче судове засідання з участю сторін на 11 липня 2025 року о 10:30 год., зобов`язано третю особу - орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чернівецької міської ради надати письмовий висновок

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 липня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 серпня 2025 року об 11:00 год.

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 серпня 2025 року відкладено розгляд цивільної справи на 11 вересня 2025 року о 15:00 год.

Позивач у судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві, просила позов задоволити.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Галишин А.В. в режимі відеоконференції підтримав позовні вимоги та просив позов задоволити.

Відповідач у судові засідання 14 серпня 2025 року та 11 вересня 2025 року не з`явився.

Поштове відправлення, адресоване ОСОБА_2 повернулось до суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою».

У пункті 91-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Працівником ПАТ «Укрпошта» на довідці про причини повернення зроблено позначку «адресат відсутній за вказаною адресою» та засвідчено її підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля, що свідчить про додержання вимог пункту 91-1 Правил, тому суд зазначає, що за змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Про причини неявки у судове засідання ОСОБА_2 суду не повідомив.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування у судове засідання 11 вересня 2025 року не з`явився, хоча орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Чернівецької міської ради був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши у судовому засіданні в режимі відеоконференції позивача та її представника, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим повторно 12 квітня 2024 року.

Заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27 січня 2022 року у справі № 718/2976/21, яке набрало законної сили 26.02.2022, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 жовтня 2022 року у справі № 727/7549/22, яке набрало законної сили 21.11.2022, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку платника аліментів, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову з 30.08.2022 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку.

Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у боржника ОСОБА_2 станом на 07.02.2025 року існує заборгованість зі сплати аліментів у ВП № НОМЕР_4 в розмірі 48509,91 грн.

Довідкою № 673112 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 25.02.2025 підтверджено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .

При цьому, за змістом довідки про склад сім`ї від 11.02.2025, засвідченої працівником відділу ДРАЦС Муніципалітету м.Маріліано у провінції м.Неаполь, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 , про що зазначає і представник позивача у позовній заяві.

Згідно розписки, наданої ОСОБА_6 від 28.02.2025 вбачається, що ОСОБА_3 займається два рази на тиждень додатковими заняттями з італійської мови.

Згідно розписки, наданої ОСОБА_7 від 27.02.2025 вбачається, що з 13 липня 2024 року ОСОБА_3 займається один раз на тиждень додатковим заняттям з англійської мови.

У листі від 01.07.2025 р. № 1/1454 начальник служби у справах дітей Чернівецької міської ради Галина Кондрат повідомила суду, що висновок у цивільній справі, що стосується прав та інтересів дітей, надається органом опіки та піклування за місцем фактичного проживання дітей. До компетенції служби у справах дітей Чернівецької міської ради належить розгляд питань щодо надання висновків органу опіки і піклування виключно щодо малолітніх та неповнолітніх дітей, які фактично проживають на території м.Чернівці. Враховуючи те, що позивачка з дитиною фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується відповідними документами, розгляд зазначеного вище питання не належить до компетенції служби у справах дітей Чернівецької міської ради та надати висновок до суду про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_3 представляється неможливим.

Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Законодавцем передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України).

Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Положеннями ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Відповідно до роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 за №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

У п.п.16, 18 вищезазначеної постанови роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 621/492/20 та від 12 травня 2021 року у справі № 689/551/20-ц.

Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до 6 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного та гармонійного розвитку особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, у випадку такої можливості, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і, в будь-якому випадку, в атмосфері любові та духовного і матеріального забезпечення.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Відповідно до ч.ч.4-6 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У даній справі орган опіки та піклування не надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав, у зв`язку з тим, що позивачка з дитиною фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , тоді як до компетенції служби у справах дітей Чернівецької міської ради належить розгляд питань щодо надання висновків органу опіки і піклування виключно щодо малолітніх та неповнолітніх дітей, які фактично проживають на території м. Чернівці.

Разом з тим, суд вважає, що відсутність такого висновку органу опіки та піклування не є перешкодою для вирішення судом даного спору по суті.

Судом встановлено, що на даний час, донька сторін у справі разом із своєю матір`ю - позивачем у справі перебуває у Республіці Італія, що унеможливлює участь її батька у безпосередньому вихованні дитини та у спілкуванні з нею.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

За таких обставин, суд вважає, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки стороною позивача не доведено у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та не надано належних доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання ним батьківських обов`язків відносно дитини.

Крім того, суд зазначає, що за наявності заборгованості відповідача зі сплати аліментів на утримання дитини, позивач не позбавлена права захистити порушене право на їх отримання у передбачений законом спосіб.

З огляду на вищезазначене, на переконання суду, передчасне позбавлення відповідача - батька малолітньої дитини батьківських прав може завдати психологічної шкоди як батьку так і його дитині.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав та відмову у задоволенні даного позову.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно зі ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, оскільки суд прийшов до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 247, 258, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Чернівецької міської ради про позбавлення батьківських прав.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

третя особа: орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Чернівецької міської ради, , місцезнаходження: площа Центральна, 9, м. Чернівці.

Повне судове рішення складено 15 вересня 2025 року.

Суддя В.В. Нагорний