ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 705/1731/25
Провадження № 22-ц/821/1619/25
Категорія: 310020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В, Новікова О. М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 червня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

24 березня 2024 ОСОБА_1 звернулась до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , у якій просила суд стягнути з відповідача на її утримання аліменти, як дружини до досягненням дитиною трьох років.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що 27 липня 2013 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя між ними не склалось. Сторони фактично не проживають як сім`я та не ведуть спільного господарства.

ОСОБА_1 в даний час не працює оскільки перебуває у відпустці по догляду за сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому потребує матеріальної допомоги від відповідача, який є працездатним і має змогу надавати таку допомогу.

Враховуючи викладене, просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповіда, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 червня 2025 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 24.03.2025 і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку, також стягнуто судовий збір на користь держави в сумі 1 211,20 грн.

Рішення суду першої інстанції, мотивоване тим, що відповідач є працездатною особою, будь-яких заперечень щодо неможливості надавати матеріальну допомогу та наявності інших аліментних зобов`язань не надав, а тому суд дійшов висновку, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дружині до досягнення їх спільним сином ОСОБА_4 трьох років.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , частково не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, просить суд скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 червня 2025 року та ухвалити нове, яким, з урахуванням змін до апеляційної скарги, повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не отримував ухвалу про відкриття провадження у справі, як то зазначено в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим був позбавлений права надати свої заперечення щодо позову та повідомити суду обставини, які є суттєвими для правильного вирішення спору.

Судом не враховано те, що 26.03.2025 судом було видано наказ про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей сторін у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.03.2025 і до досягнення дітьми повноліття за яким органами ДВС відкрито виконавче провадження.

Судом не враховано того, що відповідач немає власного житла, що змушує його орендувати.

Вказує, що батьки відповідача є пенсіонерами, сукупний розмір пенсії яких становить 8 793,88, тому відповідач щомісячно надає батькам посильну для нього допомогу.

З метою підтвердження обставин скаржник разом з апеляційною скаргою заявив клопотання про поновлення строку на подання доказів та їх долучення до матеріалів справи, а саме: судового наказу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.03.2025; постанови про звернення стягнення на заробітну плату відповідача від 01.05.2025 ВП № 77782340; звіту про здійснені відрахування та виплати; довідки про доходи відповідача, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; договір оренди житлового приміщення від 02.04.2025 з додатком; розписки по договору оренди житлового приміщення від 02.04.2025; пенсійних посвідчень батьків відповідача та підтвердження розміру отриманих ними пенсій.

30.07.2025, тобто в межах строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_2 подав зміни та доповнення до апеляційної скарги.

Зазначив, що разом з позовом про стягнення аліментів на утримання дружини, позивачем було подано заяву про розірвання шлюбу. Рішення про розірвання шлюбу набрало законної сили 06 червня 2025 року, а отже, суд першої інстанції незаконно прийняв рішення, оскільки в ньому міститься пряме посилання на ч. 4 ст. 84 СК України, яку помилково покладено в основу оскаржуваного судового рішення, оскільки приведена стаття може застосовуватись лише на користь одного з подружжя (жінки), яка перебуває у шлюбі (є дружиною). На думку скаржника, у разі розірвання шлюбу така норма судом не може бути застосована.

Також, доповнення до апеляційної скарги містять клопотання про поновлення процесуального строку для подачі доказів, а саме копії рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 травня 2025 року про розірвання шлюбу між сторонами, відомості із сайту «Судова влада» про набрання даним рішенням законної сили, відомості із сайту «Судова влада» про статус розгляду справи № 705/1731/25, відомості із сайту «Судова влада» про статус розгляду справи № 705/1732/25 та їх долучення до матеріалів справи.

В обґрунтування поважності причин посилається на те, що рішення про розірвання шлюбу у відповідача було відсутнє.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 , зареєстрували шлюб 27 липня 2013 року в відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1081. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка ОСОБА_6 , дружини ОСОБА_6 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та НОМЕР_3 .

Відповідно до відмітки в паспорті громадянина України серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади № 2025/003710602 від 19.03.2025 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до довідки відділу ЦНАП ВК Бабанської селищної ради від 25.03.2025 за № 02-10/922 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи, що справа стосується стягнення аліментів, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги п. 1 ст. 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону відповідає.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Предметом даного спору є стягнення аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Правовідносини щодо прав та обов`язків подружжя з утримання регулюються главою 9 СК України

Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.

Згідно ст. 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Стаття 85 СК України регулює правовідносини з припинення права дружини на утримання, зокрема і передбачене ст. 84 СК України.

Частиною 4 ст. 84 СК України регламентовано умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застосування інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Можливість отримання аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитини до досягнення нею трьох років, виникає за умови, що чоловік має можливість надавати таку матеріальну допомогу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 травня 2020 у справі № 712/4702/19 (провадження 61-929св20).

Вирішуючи спір суд встановив, що сторони з 27 липня 2013 року перебувають у зареєстрованому шлюбі від якого мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на час звернення до суду проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що оскаржуване рішення ґрунтується на ст. 84 СК України та відповідна норма не може застосовуватись після розірвання шлюбу сторін на підставі рішення суду від 06.05.2025, то колегія суддів апеляційного суду звертає увагу скаржника, що ч. 6 ст. 84 СК України визначено, право на утримання вагітної дружини, а також дружини, з якою проживає дитина і в разі розірвання шлюбу.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов необґрунтованого висновку в тій частині, що відповідач не заперечував проти задоволення позовних вимог та в порушення вимог процесуального законодавства не сприяв йому в реалізації ним права на надання відзиву та доказів у підтвердження своїх пояснень.

З метою підтвердження обставин скаржник разом з апеляційною скаргою та доповненнями до неї заявив клопотання про поновлення строку на подання доказів та їх долучення до матеріалів справи, а саме: судового наказу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.03.2025; постанови про звернення стягнення на заробітну плату відповідача від 01.05.2025 ВП № 77782340; звіту про здійснені відрахування та виплати; довідки про доходи відповідача, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; договір оренди житлового приміщення від 02.04.2025 з додатком; розписки по договору оренди житлового приміщення від 02.04.2025; пенсійних посвідчень батьків відповідача та підтвердження розміру отриманих ними пенсій. Крім того, копії рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 травня 2025 року про розірвання шлюбу між сторонами, відомостей із сайту «Судова влада» про набрання даним рішенням законної сили, відомостей із сайту «Судова влада» про статус розгляду справи № 705/1731/25, відомостей із сайту «Судова влада» про статус розгляду справи № 705/1732/25 та їх долучення до матеріалів справи

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) вказано, що: «відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».

Поновлення строку на подачу доказів скаржник мотивує, зокрема тим, що відповідач не отримував ухвалу про відкриття провадження у справі, а тому судом першої інстанції порушено вимоги цивільного процесуального законодавства.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 квітня 2025 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Роз`яснено відповідачу, зокрема, що він має право не пізніше п`ятнадцятиденного строку з дня вручення йому копії ухвали подати відзив на позовну заяву, всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову, зустрічний позов. Позивачу у відповідності до ч. 2 ст. 278 ЦПК України встановлено строк для подачі відповіді на відзив. Також відповідачу роз`яснено, що в разі неподання відзиву на позовну заяву суд вирішуватиме справу за наявними доказами (а.с. 7 - 8).

Частина 4 ст. 19 ЦПК України передбачає, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема малозначних справ.

Згідно ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними є, зокрема справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема малозначні справи.

Частиною 2 ст. 274 ЦПК України визначено, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних правовідносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Згідно ч. 1 ст. 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Суд першої інстанції, врахувавши положення статей 19, 274 ЦПК України, дотримався наведених норм процесуального права, та зробив обґрунтований висновок про те, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Колегія суддів під час апеляційного перегляду справи не встановила порушень прав відповідача при розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Так з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 було отримано ухвалу про відкриття провадження від 04 квітня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням з відміткою про те, що поштове відправлення було отримано останнім 18 квітня 2025 року, проте, від відповідача, станом на час ухвалення оскаржуваного судового рішення 30 червня 2025 року, відзиву, клопотань та письмових та/або електронних доказів на адресу суду першої інстанції не надходило, що і було враховано судом при ухваленні оскаржуваного рішення (а.с.10).

Наведене скаржником не спростовано належними доказами і в поданій ним апеляційній скарзі.

Водночас ст. 120 ЦПК України визначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Згідно із ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Перевіривши наведене скаржником обґрунтування поважності причин пропуску строку на подачу доказів до суду апеляційної інстанції, колегія суддів, враховуючи їх наявність на час ухвалення оскаржуваного рішення, дійшла висновку про їх неповажність, оскільки обґрунтування відповідача ґрунтується на субєктивному ставленні скаржника до наведених ним обставин. Водночас, за встановлених апеляційним судом обставин, зазначені доводи жодним чином не можуть сприйматись як обєктивні перешкоди, які не залежали від волі позивача та дійсно унеможливили подання до суду доказів у строки визначені судом.

Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2024 року у справі № 140/9165/23 виклав правовий висновок, відповідно до якого питання поновлення пропущених процесуальних строків вирішується судом в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Найпоширенішими підставами, за яких може бути поновлений пропущений строк звернення до суду, є, зокрема, форс-мажорні обставини або такі, що перебували поза контролем особи (аварії, катастрофи, природні явища) та інші обєктивні причини, що не залежали від її волі (тяжка хвороба, неправомірні дії інших осіб тощо). Водночас, у випадку, коли позивачем не наведено обґрунтованих аргументів та переконливих доказів, які могли б свідчити про обєктивну неможливість вчинення ним всіх необхідних і можливих дій щодо реалізації процесуальних прав у передбачені процесуальним законом строки, застосування судами передбачених законом наслідків пропущення строків звернення до суду, не є порушенням права особи на доступ до суду.

Такий підхід відповідає принципу правової визначеності (res judicata) як складової верховенства права, а також законності (заборони незастосування норми закону, яка відповідає критерію якості, передбачуваності та легітимної мети).

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання про поновлення строку на подання доказів та їх долучення до матеріалів справи.

Що стосується твердження скаржника наведеного в апеляційній скарзі про утримання своїх батьків, які є пенсіонерами, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з постановою об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, тлумачення ст. 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Саме по собі посилання відповідача на пенсійний вік батьків не зумовлює необхідність зменшення розміру аліментів на утримання дружини, оскільки такий обов`язок утримувати дружину, передбачений діючим сімейним законодавством, а надання матеріальної допомоги батькам відповідач здійснює добровільно, оскільки жодних доказів щодо обов`язкового утримання батьків відповідачем та що останні потребують матеріальної допомоги матеріали справи не містять.

Інших доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції чи доводили порушення норм матеріального або процесуального права, апеляційна скарга не містить.

Таким чином суд першої інстанції, за наявних у справі доказів, встановивши, що разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 проживає дитина сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , внаслідок чого, у відповідності до вимог ст. 84 СК України, позивач має право на її утримання від відповідача, як батька дитини, врахувавши те, що відповідач є працездатним та, будучи достеменно обізнаним про існування спору, будь-яких заперечень щодо неможливості надавати матеріальну допомогу та наявність інших аліментних зобов`язань суду не надав, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

При вирішенні спору колегія суддів враховує і те, що у відповідності до ч. 3 ст. 80 СК України розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 18 вересня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков