ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1505/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №394/303/25 Категорія: 304090000 Дьяченко Д.О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т. Л.
судді Гончар Н. І., Сіренко Ю. В.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Такченка М. О. на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09.06.2025 (повний текст складено 09.06.2025, суддя в суді першої інстанції Дьяченко Д. О.) у цивільній справі за позовом ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

у березні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 30219,76 грн. В обґрунтування вимог вказано на те, що відповідач не виконала свої договірні зобов`язання по поверненню кредитних коштів разом з нарахованими процентами та іншими платежами.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 09.06.2025 позов у справі задоволено з посиланням на обґрунтованість доводів позивача про невиконання позичальником своїх кредитних зобов`язань.

Представник відповідача подав на вказане рішення суду 07.07.2025 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення комісії та відсотків по кредиту, які відхилити, та змінити в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту, змінивши суму стягнення на 10 069,82 грн.

В обґрунтування вказано на те, що суд не взяв до уваги, що чоловік відповідача є військовослужбовцем, отже проценти по кредиту та комісія на час воєнного стану в державі нараховані бути не можуть. Районний суд не врахував сплату позичальником на погашення кредиту 2930,18 грн заборгованості, що підтверджується квитанцією від 31.01.2024.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив проти обґрунтованості доводів скаржника та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Також просив відхилити клопотання відповідачки про долучення доказів на стадії апеляційного розгляду.

Колегія суддів розглянула клопотання відповідачки ОСОБА_1 про долучення нею доказів, і відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, прийшла до висновку про його задоволення, оскільки на думку суду, заявниця довела неможливість їх надання в суді першої інстанції з об`єктивних причин.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитними договорами у розмірі меншому тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, отже за таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що 17.01.2024 між ОСОБА_1 , як позичальником, та ТОВ «Споживчий центр» було укладено кредитний договір № 17.01.2024-100003348, відповідно до якого товариство надає позичальнику кредит у розмірі 13 000,00 грн, а позичальник зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 17.01.2024-100003348 від 17.01.2024, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором не погашена, залишок заборгованості становить 30219,76 грн та складається з: 13 000 грн заборгованість по тілу кредиту; 16249,94 грн заборгованість за процентами; 969,82 грн комісія.

Далі, згідно довідки в/ч № 3/5635 від 25.06.2025 ОСОБА_2 (згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 чоловік відповідача у справі) перебуває на військовій службі за мобілізацією з 03.03.2022.

З цих підстав відповідач вважає безпідставними позовні вимоги в частині нарахування відсотків по кредиту та комісії, враховуючи приписи законодавства про відповідні обмеження стосовно військовослужбовців на час воєнного стану та членів їх сімей, передбачені ч.15 ст.14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Також відповідач наголошує про те, що згідно квитанції від 31.01.2024 на а.с.62 позичальником було погашено 2930,18 грн боргу по кредиту.

Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин щодо стягнення кредитного боргу, регламентуються такими правовими нормами.

Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Також статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За обставин цієї справи факт укладення кредитного договору відповідачем сторонами не заперечується та не спростовується.

Водночас в апеляційній скарзі відповідач заперечує можливість стягнення з неї, як дружини військовослужбовця, відсотків по кредиту.

Надаючи оцінку цим аргументам, апеляційний суд враховує таке.

Частиною 15 статті 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

З аналізу вказаної норми права вбачається, що пільги щодо нарахування відсотків та штрафних санкцій за договорами кредиту мають такі категорії військовослужбовців:

- які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову;

- інші військовослужбовці, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції або у відсічі збройної агресії рф проти України.

За обставин цієї справи чоловік відповідача ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за мобілізацією з 03.03.2022.

Відтак приписи ч.15 ст.14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо заборони нарахування відсотків по кредиту поширюються на його дружину відповідача ОСОБА_1 .

При цьому апеляційний суд погоджується з аргументами скаржника у справі про необхідність врахування при вирішенні спору нових доказів, а саме довідки в/ч № 3/5635 від 25.06.2025 про проходження ОСОБА_2 військової служби та свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , з урахуванням такого.

Відповідно до положень ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У даному випадку згідно відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру від 21.03.2025 на а.с.24 відповідач ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання у селищі Левада Звенигородського району Черкаської області, однак ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження та копію позовної заяви відповідачу суд першої інстанції направляв у село Білашки, відтак завчасно відповідач не була обізнана про суть позовних вимог у справі та не могла подати свої аргументовані заперечення щодо них.

Відтак відповідні докази при вирішенні спору у справі апеляційний суд бере до уваги.

Отже вимоги позивача про стягнення відсотків по кредиту задоволені у даному випадку бути не можуть.

Крім того, апеляційний суд вважає недоведеними позовні вимоги про нарахування комісії за надання кредиту.

Так згідно ч. 1 та 2 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Правилами ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» визначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Таким чином ЗУ «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», Правління НБУ постановою від 08.06.2017 №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління НБУ від 10.05.2007 №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості або надання кредиту може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 ЗУ «Про споживче кредитування».

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13.07.2022 у справі №496/3134/19.

За обставин цієї справи сплата позичальником комісії за надання кредиту передбачена умовами договору. Однак у договорі не зазначено які саме послуги, пов`язані з обслуговуванням чи наданням кредиту, виконує позивач за сплачену позичальником комісію. Іншими словами незрозуміло за що саме позичальник має сплатити комісію за надання йому кредитних коштів, адже відповідних дій на користь позичальника кредитор, отримавши комісію, вчиняти не зобов`язаний.

Так у даному випадку сторонами встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування». При цьому інших дій окрім надання безоплатної, за вимогами законодавства, інформації по кредиту на користь позичальника кредитор за сплачену комісію вчиняти не повинен.

Відтак, вести мову про те, що вимоги про сплату позичальником комісії є справедливими та обґрунтованими підстав не має.

Отже суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив відповідні позовні вимоги про стягнення заборгованості по комісії за надання кредиту.

Одночасно апеляційний суд не погоджується з аргументами відповідача про те, що районний суд не врахував сплату позичальником на погашення кредиту 2930,18 грн заборгованості, що підтверджується квитанцією від 31.01.2024, оскільки з даних вказаної квитанції не вбачається перерахунок коштів саме на погашення боргу за кредитним договором від 17.01.2024, а натомість вказано, що кошти за призначенням платежу перераховуються з картки та картку.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09.06.2025 у даній справі слід скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по відсотками по кредиту та комісії у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права (ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч.15 ст.14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей») та прийняти постанову про відхилення відповідних позовних вимог, а також в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.

Отже остаточно до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 13 000,00 грн кредитної заборгованості по тілу кредиту.

Таким чином подана відповідачем апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

На підставі ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частки позовних вимог 43%, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1041,63 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, з позивача на користь відповідача пропорційно до відхиленої частки позовних вимог 57%, слід стягнути 2071,15 грн судового збору за апеляційний перегляд справи. Після взаємозаліку стягнутих сум остаточно з позивача на користь відповідача має бути стягнуто 1029,52 грн судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Надаючи оцінку вимогам відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу при апеляційному перегляді справи, апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такі правові висновки містяться в додатковій постанові ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові ВС від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18.

Враховуючи дані акту приймання-передачі наданих послуг від 03.07.2025 адвоката Ткаченка М. О. відповідачу ОСОБА_1 , які полягають у вивченні матеріалів справи на 1000 грн, підготовку апеляційної скарги на 5000 грн, пропорційно до відхиленої частки позову 57 % з позивача на користь відповідача слід стягнути 6000*57%=3420 грн витрат на правничу допомогу при розгляді справи апеляційним судом.

Апеляційний суд вважає, що представництво інтересів відповідача у судовому засіданні в апеляційному суді (за що відповідач виставляє вимоги про відшкодування 2000 грн витрат на правничу допомогу) у даному випадку не може бути віднесено до судових витрат у справі, адже її розгляд здійснювався апеляційним судом у порядку письмового провадження без проведення судового засідання.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09.06.2025 у даній справі скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам по кредиту та комісії та в частині розподілу судових витрат.

Позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсоткам по кредиту та комісії відхилити.

Стягнути з ТОВ «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 1029,52 грн судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

У решті рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09.06.2025 у даній справі залишити без змін.

Стягнути з ТОВ «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 3420 грн витрат на правничу допомогу при розгляді справи апеляційним судом.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 17.09.2025.

Суддя-доповідач

Судді