Провадження № 22-ц/801/2028/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 рокуСправа № 127/12866/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Голоти Л.О., Міхасішина І.В., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ОТП Банк» на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2025 року, постановлену суддею Ан О.В. в м. Вінниці, повний текст ухвали складено 28 липня 2025 року, в цивільній справі за поданням приватного виконавця Тимощука Володимира Вікторовича про встановлення порядку виконання виконавчого листа та надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно,

встановив:

У червні 2025 року приватний виконавець Тимощук В.В. звернувся до суду із поданням, в якому просив:

- встановити порядок виконання виконавчого листа №127/12866/16-ц від 23 лютого 2017 року Вінницького міського суду Вінницької області;

- надати дозвіл приватному виконавцю виконавчого округу Вінницької області Тимощуку В.В. на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , а саме на будинок АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_2 ..

В обґрунтування подання ОСОБА_3 зазначив, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження №65622704 з виконання виконавчого листа №127/12866/16-ц, що виданий Вінницьким міським судом Вінницької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» боргу за кредитним договором №ML-001/109/2005 від 29 квітня 2005 року в сумі 12 131,91 доларів США, з яких: залишок заборгованості за кредитом становить 10 091,83 доларів США; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 2 040,08 доларів США, а також заборгованості за кредитним договором №CNL-B00/162/2007 від 20 серпня 2007 року 88 360,03 доларів США, з яких: залишок заборгованості за кредитом становить 67 594,38 доларів США; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 16 667,59 доларів США; 39 833,98 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

Боржником є ОСОБА_1 , останнім відомим місцем проживання якої є АДРЕСА_1 , а стягувачем - АТ «ОТП БАНК».

31 травня 2021 року приватний виконавець, керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №65622704. У межах даного виконавчого провадження приватним виконавцем встановлено, що боржник не отримує дохід, крім пенсійних виплат, кошти на рахунках відсутні.

Боржнику належить рухоме майно, а саме легковий автомобіль, який оголошено в розшук 08 червня 2021 року, про що винесена відповідна постанова. На дату звернення до суду із заявою, транспортний засіб органами поліції не розшукано.

Встановлено, що інше нерухоме майно боржнику на праві власності не належить, окрім іпотечного будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за кадастровим номером :03:059:0232, площею 0,0726 га.

У межах даного виконавчого провадження 30 серпня 2021 року проведено опис та арешт майна боржника, а саме будинку та земельної ділянки, про що складено відповідну постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради встановлено, що в даному будинку зареєстроване місце проживання чотирьох осіб, в тому числі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка приходиться онучкою боржнику ОСОБА_1 ..

Боржником умисно порушено умову договору іпотеки від 20 серпня 2007 року, а саме п. h) ч. 5.2 ст. 5 договору, відповідно до якого іпотекодавець зобов`язаний не прописувати (не реєструвати) право проживання будь-яких третіх осіб на території предмета іпотеки, без попередньо отриманої на те письмової згоди іпотекодержателя.

03 вересня 2021 року приватним виконавцем надіслано до Служби у справах дітей Вінницької міської ради звернення про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, право користування яким мають неповнолітні.

12 жовтня 2021 року на адресу виконавця надійшов лист Служби у справах дітей Вінницької міської ради, згідно з яким рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 30 вересня 2021 року за №2396 прийнято відмову у наданні такого дозволу.

З метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти заявник вважає, що наявні підстави для звернення до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, на підставі статті 435 ЦПК України.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2025 року подання приватного виконавця про встановлення порядку виконання виконавчого листа та надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаною ухвалою, АТ «ОТП Банк» звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити подання у повному обсязі.

У скарзі зазначає, що суд не забезпечив виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2016 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , чим нівелював значимість та обов`язковість як самої судової процедури, яку пройшло АТ «ОТП Банк», так і основних принципів права. Іншого способу виконати рішення, окрім як звернути стягнення на належний ОСОБА_1 будинок, не існує. Мотиви, з яких виходив суд першої інстанції, не ґрунтуються на нормах права та суперечать висновкам Верховного Суду. Судом не враховано висновки Верховного Суду, висловлені у постановах від 15 лютого 2023 року у справі №2-537/11 та від 19 березня 2025 року у справі №2-2408/11. Судом не було враховано: ступінь споріднення між дитиною та боржником; час, з якого дитина зареєстрована в спірному приміщенні; чи дотриманий порядок реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем постійного проживання; чи наявне інше приміщення у дитини чи її батьків, яке може використовуватися як постійне місце проживання. Застосування ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а також ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», є помилковим. Судом залишено поза увагою пояснення представника позивача щодо того, що дитина має право користування житловим будинком АДРЕСА_2 , у якому зареєстроване місце проживання її матері.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Мотиви відзиву на апеляційну скаргу зводяться до наступного: порушено порядок надання органом опіки та піклування згоди на реалізацію майна, оскільки за такою згодою приватний виконавець звертався ще у 2021 році; дитина була зареєстрована за місцем проживання її батьків ще до звернення банку до суду із позовом про стягнення заборгованості і її згоди на це не вимагалося; батьки дитини не мають у власності іншої житлової нерухомості, а житло за місцем реєстрації матері дитини не є придатним для проживання дитини і така не є її власником.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що на розгляді Вінницького міського суду Вінницької області перебувала цивільна справа №127/12866/16-ц за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договорів поруки припиненими.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 20 грудня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» борг за кредитним договором №МL-001/109/2005 від 29.04.2005 року, 12 131,91 Доларів США, з яких: залишок заборгованості за кредитом становить 10 091,83 Доларів США, заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 2040,08 Доларів США; заборгованість за кредитним договором №СNL-В00/162/2007 від 20.08.2007 року 88 360,03 Доларів США, з яких: залишок заборгованості за кредитом становить 67 594,38 Доларів США; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 16 667,59 Доларів США, а також 39 833,98 грн. в рахунок відшкодування судових витрат (а.с.188-201 т.1).

23 лютого 2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області на виконання вказаного рішення видано виконавчий лист (а.с.209 т.1).

31 травня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Тимощуком В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №65622704 (а.с.209 т.1).

08 червня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Тимощуком В.В. винесено постанову про розшук майна боржника, а саме легкового автомобіля (а.с.226 т.1).

30 серпня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Тимощуком В.В. винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою описано та накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 , а саме житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.218-2-19 т.1).

Вказаний житловий будинок є предметом іпотеки, що підтверджується копією договору іпотеки №PCNL-B00/162/2007, укладеного 20 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 (а.с.211-213 т.1).

У процесі підготовки нерухомого майна до реалізації приватним виконавцем встановлено, що у вказаному вище житловому будинку зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи, наданою Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради №39946 від 09 червня 2021 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у буд. АДРЕСА_1 з 17 вересня 2014 року (а.с.216 т.1).

Батьками ОСОБА_6 є: батько ОСОБА_7 ; мати ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.63 т.2).

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_7 (що встановлено судовими рішеннями у цивільній справі №127/30546/21), а відтак ОСОБА_2 є онукою боржника ОСОБА_1 .

Оскільки будинок є предметом іпотеки і в ньому зареєстрована неповнолітня дитина, приватний виконавець Тимощук В.В. звернувся до Служби у справах дітей Вінницької міської ради за дозволом на примусову реалізацію домоволодіння АДРЕСА_1 , право користування яким має малолітня дитина, та яке належить на праві власності боржнику ОСОБА_1 , в межах процедури виконавчого провадження (а.с.221 т.1).

Виконавчий комітет Вінницької міської ради відмовив приватному виконавцю Тимощуку В.В. у наданні дозволу на реалізацію вказаного вище домоволодіння, що підтверджується витягом з рішення від 30 вересня 2021 року №2336 «Про відмову у наданні дозволу на реалізацію нерухомого майна, право користування яким мають малолітні діти» (а.с.222 т.1).

З метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право користування яким має дитина, приватний виконавець Тимощук В.В. звернувся до суду із поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника.

Суд першої інстанції, дослідивши наявні у матеріалах справи докази дійшов висновку про відмову приватному виконавцю Тимощуку В.В. у наданні дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , оскільки судом не встановлено, що неповнолітня ОСОБА_2 може мати у користуванні будь-яке інше майно, окрім як спірний житловий будинок. Примусова реалізація майна може потягти за собою зменшення та/або обмеження щодо користування вказаним житловим приміщенням в повному обсязі, може призвести до фактичного виселення із житла неповнолітньої дитини, тобто порушить права та інтереси неповнолітньої дитини.

З вказаним висновком апеляційний суд не погоджується, оскільки він зроблений за неповного з`ясування обставин даної справи та не ґрунтується на нормах матеріального права у спірних правовідносинах.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом пункту 10 частини третьої цієї статті, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.

Пункт 1 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Згідно з частиною третьою, четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності/спеціальному майновому праві об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Згідно із пунктом 2 Розділу I Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядку реалізації арештованого майна), реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Пунктом 3 Розділу II Порядку реалізації арештованого майна визначено, що виконавець у строк не пізніше п`яти робочих днів після ознайомлення сторін із результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна готує проект заявки на реалізацію арештованого майна, який містить інформацію, передбачену абзацами третім-шістнадцятим пункту 2 цього розділу.

Абзацом 3 пункту 3 Розділу II Порядку реалізації арештованого майна визначено, що заявка на реалізацію арештованого майна подається, зокрема, разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

У пункті 30 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Інструкції з організації примусового виконання рішень) зазначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 вересня 2020 року в справі № 303/3043/19 (провадження № 61-8347св20), від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19), від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19) та від 18 березня 2021 року у справі № 164/1145/20 (провадження № 61-218св21).

У вказаній справі встановлено, що 03 вересня 2021 року приватний виконавець Тимощук В.В. звернувся до Служби у справах дітей Вінницької міської ради за дозволом на реалізацію арештованого будинку у зв`язку з тим, що в процесі виконання з`ясувалося, що у будинку зареєстрована малолітня дитина.

Листом №21-00-005-66017 від 05 жовтня 2021 року Служби у справах дітей Вінницької міської ради повідомлено про рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 30 вересня 2021 року №2336, яким відмовлено приватному виконавцю Тимощук В.В. у наданні дозволу на реалізацію арештованого будинку.

Згідно із пунктами 68-69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року в справі №755/12052/19, повноваження державного виконавця не мають того характеру та обсягів, які має суд, зокрема, в межах цивільного процесу. Обов`язки і права виконавців, закріплені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», не відповідають широті повноважень та обов`язків суду, передбачених ЦПК України для вирішення судових спорів. Як приклад можна навести статтю 19 СК України, яка передбачає право суду не погодитись з висновками органу опіки та піклування. Тоді як законодавство України, зокрема Закон України «Про виконавче провадження», такими повноваженнями державного виконавця не наділяє. Також, наприклад, державний виконавець позбавлений можливості встановлювати чи є у власності неповнолітніх дітей, місце проживання яких зареєстроване у квартирі, яка підлягає реалізації в рамках виконавчого провадження, інше житлове приміщення, чи мають вони право користування іншим житловим приміщенням. Для вирішення подібних питань державний виконавець і має звертатись до органів опіки та піклування для отримання відповідного дозволу, який має враховувати найкращий захист прав неповнолітніх дітей. Тому державний виконавець не може самотужки забезпечити той самий рівень захисту відповідних прав неповнолітніх дітей, який може забезпечити суд реалізуючи, наприклад, статтю 39 Закону України «Про іпотеку».

У пункті 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року в справі № 755/12052/19 вказано, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування.

Реєстрація малолітньої дитини у будинку, що є предметом іпотечного договору, при відмові органу опіки і піклування у наданні дозволу на передачу на реалізацію нерухомого майна, перешкоджає виконанню судового рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2016 року у справі №127/12866/16-ц про стягнення заборгованості.

ЄСПЛ у пункті 65 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) зазначив, що якщо йдеться саме про справи стосовно тривалості проваджень, найефективнішим рішенням є запровадження засобу, який би прискорював провадження і не допускав би надмірно тривалого провадження у справі (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» («Scordino v. Italy», заява №36813/97, п. 183). Так само й у справах про невиконання судових рішень: будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів (див. згадане вище рішення у справі «Метаксас проти Греції», п. 19): тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції.

Суд наділений правом вживати заходів забезпечення виконання рішення, встановлювати порядок і спосіб його виконання, отже і вирішити питання про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровано місце проживання дитини.

Відповідно до частин першої, третьої статті 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

При цьому державний виконавець у межах наданих йому Законом України «Про виконавче провадження» та статтею 435 ЦПК України повноважень, у разі неможливості виконання судового рішення, не позбавлений права звертатися до суду із заявою (поданням) про встановлення чи зміну способу або порядку його виконання.

Слід також звернути увагу на те, що чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Проте виконавець в силу приписів частини першої, пункту 1 частини другої, пунктів 3, 6, 22 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.

При цьому дбати про дітей та їх інтереси мають насамперед батьки, а держава охороняє інтереси дітей при вчиненні саме батьками дій, які можуть нашкодити інтересам дітей.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 453/1637/21 (провадження № 61-7418св22).

З наведеного вбачається, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець має право звернутися до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому в статті 435 ЦПК України.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Під час розгляду заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: статус нерухомого майна (чи є воно предметом іпотеки), з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання; чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; який ступінь споріднення між дітьми і боржником та інші обставини.

При вирішенні питання щодо дотримання прав малолітньої дитини у цій справі апеляційний суд зважає на наступне.

Кредитні договори, заборгованість за якими стягнута за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області, укладені між банком та ОСОБА_1 29 квітня 2005 року та 20 серпня 2007 року.

Іпотечний договір укладено між банком та ОСОБА_1 20 серпня 2007 року.

У п.п. h) п. 5.2 ст. 5 договору іпотеки зазначено, що протягом усього терміну дії цього договору іпотекодавець зобов`язаний не прописувати (не реєструвати) право проживання будь-яких третіх осіб на території (площі) предмета іпотеки, без попередньо отриманої на те письмової згоди іпотекодержателя (а.с.211-213 т.1).

Малолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є онукою боржника, тобто не є членом сім`ї іпотекодавця першого ступеня споріднення.

17 вересня 2014 року місце проживання малолітньої дитини було зареєстроване у належному боржнику ОСОБА_1 будинку, тобто після укладення іпотечного договору та без згоди іпотекодержателя, всупереч умовам укладеного договору іпотеки.

Не зважаючи на те, що з позовом до суду про стягнення заборгованості банк звернувся у червні 2016 року, ОСОБА_1 при цьому знала про наявність у неї заборгованості за кредитними договорами, про що свідчать ряд укладених нею додаткових договорів, в тому числі і в 2014 році.

Ці обставини вказують на недобросовісність дій ОСОБА_1 і реєстрацію місця проживання дитини при наявності невиконаних боргових зобов`язань.

Крім того, місце проживання батька дитини, ОСОБА_7 , зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Тоді як місце проживання матері дитини, ОСОБА_5 , зареєстроване за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

Вказане свідчить про те, що малолітня ОСОБА_2 в силу закону, як член сім`ї наймача (матері), має право користуватися і квартирою по АДРЕСА_2 .

Крім того, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_5 має у приватній власності нежитлове приміщення загальною площею 77,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.69 т.2). Відтак має можливість забезпечити умови проживання своєї дитини.

Таким чином, права дитини внаслідок реалізації предмета іпотеки на підставі рішення суду не можуть вважатись порушеними.

Дії боржника свідчать про його недобросовісність, оскільки згідно з укладеним договором іпотеки він зобов`язався не реєструвати право проживання будь-яких третіх осіб без попередньої згоди письмової згоди іпотекодержателя (банку). Таким чином, власник житлового будинку, зловживаючи своїми правами, всупереч укладеному договору іпотеки, після передачі будинку в іпотеку банку, з метою недопущення можливої реалізації майна за рішенням суду, зареєстрував в будинку (предмет іпотеки) малолітню дитину. Такі дії іпотекодавця є зловживанням правом, є недобросовісними та направленими не на захист прав та інтересів дитини.

Доводи ОСОБА_1 з приводу того, що це не вона здійснювала реєстрацію місця проживання дитини у будинку є голослівними, оскільки не підтверджуються доказами.

Та обставина, що у наданні дозволу на реалізацію арештованого майна службою у справах дітей було відмовлено ще у 2021 році і виконавець більше не звертався для отримання попередньої згоди до органу опіки та піклування не є підставою для відмови у задоволенні подання, оскільки встановлено, що з 2021 року на розгляді суду перебувала цивільна справа №127/30546/21 про виселення, в тому числі малолітньої ОСОБА_2 з житлового будинку, визнання її такою, що втратила право користування будинком та зняття її з реєстрації. За результатами розгляду цієї справи у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Крім того, обставини, які слугували підставою для відмови у наданні дозволу на реалізацію будинку, не змінилися на час звернення до суду із даним поданням.

Апеляційний суд звертає увагу, що саме рішення суду, проголошене іменем України вже понад дев`ять років залишається невиконаним. Протиправні дії боржника (іпотекодавця) направлені на неможливість виконання рішення суду, призвели до того, що фактично стягувач, як кредитор, позбавлений можливості задовольнити свої вимоги та захистити порушене право.

Вказані обставини у їх сукупності свідчать про наявність підстав для задоволення подання.

Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є : неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення подання приватного виконавця.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким подання приватного виконавця Тимощука Володимира Вікторовича задовольнити.

Встановити порядок виконання виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області №127/12866/16-ц від 23 лютого 2017 року шляхом надання дозволу приватному виконавцю виконавчого округу Вінницької області Тимощуку Володимиру Вікторовичу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , а саме на будинок АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді Л.О. Голота

І.В. Міхасішин