КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Музичко С.Г., Болотова Є.В., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою адвоката Константинова Олексія Геннадійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулось до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором № 02.06.2024-100001853 від 02.06.2024 року у розмірі 26 240,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 02.06.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір (оферти) № 02.06.2024-100001853 відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 8000,00 грн, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 02.06.2024 року строком на 112 днів. Дата повернення (виплати) кредиту - 21.09.2024 року. Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1,5% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Відповідно до договору від 02.06.2024 року та квитанції про перерахунок коштів кредитодавцем надано позичальнику кредит у розмірі 8 000,00 грн. Однак, ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, утворилась заборгованість у розмірі 26 240,00 грн, що складається із: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 8 000,00 грн, по процентам в розмірі 13440,00 грн та комісії в розмірі 800,00 грн, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр».

11.02.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Грибової І.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання заперечувала проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що позовна заява не містить даних щодо періоду, за який розраховано неустойку, який вид неустойки хоче стягнути позивач з відповідача: штраф чи пеню, не зазначено в якому пункті кредитного договору № 02.06.2024-100001853 від 02.06.2024 року зазначено про стягнення неустойки та якої саме. Крім того, відповідач заперечувала проти стягнення суми неустойки, зазначаючи, що починаючи з 04.02.2020 року по теперішній час відповідач знаходиться на військовій службі, тому відповідно до Закону України № 2120-ХІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» під час дії воєнного стану кредитори не несуть відповідальності за несвоєчасну сплату кредитів; банк не може нараховувати будь-яку пеню або штраф. Будь-які пеню, штрафи тощо, які нараховує банк за несвоєчасну сплату кредиту, починаючи з 24.02.2022 року, банк має списати. В разі несвоєчасної сплати кредиту відсоткова ставка не збільшується. Тому на підставі цих вимог, представник позивача просила відмовити позивачу у задоволенні цих вимог. Щодо стягнення процентів за користування кредиту у розмірі 13 440, 00 грн, представник відповідача зазначала, що проценти за користування кредитом з військовослужбовців не стягуються. Стосовно стягнення комісії у розмірі 800,00 грн представник відповідача вказувала, що в кредитному договорі № 02.06.2024-100001853 від 02.06.2024 року не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням, і поверненням кредиту, що надаються кредитодавцем при наданні кредиту або його обслуговування та за які ним встановлена комісія у розмірі 10 відсотків від суми кредиту, тому положення пункту 8 щодо встановлення комісії у розмірі 10% від суми кредиту є нікчемними, вважає ці вимоги необґрунтованими. Щодо задоволення позовної вимоги в частині стягнення суми тіла кредиту у розмірі 8000,00 грн.

18.02.2025 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, у якій останній не погоджувався із доводами представника позивача та зазначив, що кредитний договір № 02.06.2024-100001853 від 02.06.2024 року було укладено у електронній формі, яка законодавчо прирівнюється до письмової, отже відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору) та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором. Стосовно заперечень представника відповідача, що позивачем не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг, за які була встановлена комісія у розмірі 10%, представник позивача вказав, що комісія пов`язана із наданням послуги, а саме: перерахування кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний позичальником, з використанням стороннього сервісу інтернет-еквайрингу. Щодо проходження відповідачем військової служби, представник позивача зазначив, що відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеного у п. 74 його постанови від 04.09.2024 року у справі № 426/4264/19 «У постанові Верховного Суду від 15.07.2020 року у справі №199/3051/44 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені п. 15 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21.08.2014 року № 322/2/7142. Проте, відповідач із зверненням про списання нарахованих процентів та наданням документів за переліком, не звертався. Позовні вимоги просив задовольнити.

03.03.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Грибової І.В. надійшли заперечення, які були передані головуючому судді 04.03.2025 року, в яких остання зазначила, що позов може бути задоволений тільки частково, а саме, в частині стягнення тіла кредиту.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за Кредитним договором № 02.06.2024-100001853 від 02.06.2024 року у розмірі 26 240 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 2 422 грн 40 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Константинов О.Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 02.06.2024-100001853 від 02.06.2024 року у розмірі 8000 грн та судовий збір у розмірі 738,35 грн. Також просив стягнути з позивача на користь відповідача сплачений ним судовий збір у розмірі 3633,60 грн за подання апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що відповідно до положень законодавства, на час дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця), тобто позивача неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Таким чином, представник апелянта вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості з апелянта неустойки за кожен день невиконання/неналежного виконання зобов`язання у розмірі 4000 грн, не підлягає задоволенню, оскільки вона суперечить нормам ЦК України, а отже суд першої інстанції при прийнятті рішення у цій частині прийшов до невірного рішення, чим порушив норми матеріального права.

Також вважає, що безпідставними є позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором за комісією в розмірі 800 грн, оскільки відповідно до умов кредитного договору позивач надав апелянту кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін у даній частині визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

В своїй апеляційній скарзі посилався на правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 06.09.2017 року по справі № 6-2071цс16 та постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року по справі № 276/4216/16-ц, відповідно до яких, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Тому представник апелянта вважає, що позовні вимоги про стягнення з апелянта заборгованості за комісією в розмірі 800 грн, не підлягають задоволенню.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарг щодо відсутності підстав для стягнення з апелянта на користь позивача відсотків за кредитним договором, вказував на те, що на момент укладення кредитного договору № 02.06.2024-100001853 від 02.06.2024 року, апелянт був військовослужбовцем і на нього поширювалися пільги, передбачені ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», апелянт вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з нього процентів за користування кредитом не підлягають задоволенню, а отже, за вказаний період часу, який зазначений позивачем у його позовній заяві, апелянту безпідставно нараховано проценти за користування кредитом у загальному розмірі 13 440 грн.

22 серпня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ТОВ «Споживий центр» - Павленка Д.О., просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги зазначив зокрема те, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що представником відповідача не було надано суду перелік документів, передбачений листом Міністерства оборони України від 21.08.2014 року № 322/2/7142, які б підтверджували статус особи, яка має право на пільги, визначені п. 15 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

Щодо комісії за кредитним договором, представник позивача зазначав, що за відсутності оскарження відповідачем умови договору щодо встановлення комісії, відсутні підстави для відмови у стягненні вказаного платежу з відповідача. Пункт 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» не містять положень про звільнення від сплати комісії за кредитним договором.

Щодо стягнення неустойки, представник позивача зазначав, що у пункті 13 заявки кредитного договору зазначено» неустойка: 80 грн 00 коп., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання». Кредитний договір відповідачем був укладений 02.06.2024 року, тобто після набуття чинності змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому вимога позивача про стягнення неустойки є правомірною, з огляду також на те, що нормами ЦК України врегульовано загальне питання про звільнення від сплати неустойки позичальників при отриманні кредиту (позики), в той час як Закон України «Про споживче кредитування» є спеціальною нормою, яка регулює питання щодо загальних правових та організаційних засад споживчого кредитування.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 8000 грн, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач порушив умови договору щодо повернення кредиту у встановлені договором строки та порядку, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість по тілу кредиту у розмірі 8000 грн яка підлягає стягненню на користь позивача.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів, комісії та неустойки та відхиляючи доводи представника відповідача про те, що відповідач звільнений від обов`язку сплачувати відсотки за користування кредитом, оскільки він як військовослужбовець, в особливий період має сплачувати лише основну суму боргу за кредитом, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що надані представником відповідача копії довідок військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України від 13.06.2024 року № №384, 385 про участь особи у складі Об`єднаних сил для виконання завдань із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, видана ОСОБА_1 про те, що він брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, перебуваючи безпосередньо в Донецькій та Луганських областях в період здійснення зазначених заходів, копія посвідчення Головного управління Національної гвардії України серії НОМЕР_2 від 05.08.2021 року є документами, що можуть підтверджувати наявність у позичальника статусу учасника бойових дій та право на пільги відповідно до положень Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Водночас вказаний закон не містить норм, які б звільняли позичальника від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом протягом особливого періоду у зв`язку з наявністю у нього статусу учасника бойових дій.

Положення Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не містять норм, які б звільняли позичальника від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом протягом особливого періоду у зв`язку з наявністю у нього статусу учасника бойових дій.

За таких обставин, суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання представника відповідача на те, що він звільнений від обов`язку сплачувати відсотки за користування кредитом як військовослужбовець та вважає такі доводи безпідставними.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що за відсутності доказів оскарження відповідачем умови договору щодо встановлення комісії, відсутні підстави для відмови у стягненні вказаного платежу з відповідача.

Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Споживчий Центр» про стягнення з ОСОБА_1 процентів у розмірі 13 440,00 грн, комісії у розмірі 800,00 грн, неустойки у розмірі 4 000,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 02.06.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 02.06.2024-100001853, відповідно до умов якого Кредитодавець надав Позичальнику кредит у розмірі 8 000,00 грн. строком на 112 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом (пункти 2, 3 договору).

Відповідно до п. 4 договору дата повернення (виплата) кредиту - 21.09.2024 року.

Відповідно до п. 5 договору процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1,5% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит.

Відповідно до п. 6 денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту - 1,24%.

Відповідно до п. 8 договору комісія, пов`язана з наданням кредиту - 800 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності, Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживча НОМЕР_3.

Згідно з пунктом 7.6 Договору у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником будь-яких грошових зобов`язань за договором кредитодавець залишає за собою право нарахування неустойки, розмір якої встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти. Максимальний розмір неустойки встановлюється законом.

Відповідно до п. 9.1 Договору у разі несплати кредиту та/або процентів та/або комісії у встановлені договором терміни/строки, сума зобов`язань по погашенню кредиту та/або процентів та/або комісії з наступного за останнім для сплати днем вважається простроченою, крім випадків, встановлених договором. У разі несвоєчасного повернення позичальником обумовленої суми кредиту та/або несплати нарахованих процентів та/або комісії до позичальника може бути застосована неустойка згідно п.7.6. кредитного договору. Також позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України на вимогу кредитодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також проценти річних від простроченої суми (база розрахунку) у розмірі, встановленому у Заявці, яка є невід`ємною частиною кредитного договору.

Пунктом 13 заявки передбачена сплата неустойки у розмірі 80,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до квитанції за сплату № 413903751 від 02.06.2024 року кредитодавець надав позичальнику кредит у розмірі 8000 грн, що підтверджується перерахуванням вказаної суми на картковий рахунок № НОМЕР_3 (а.с. 16).

Кредитний договір № 02.06.2024 - 100001853 від 02.06.2024 року був підписаний відповідачем відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», тим самим останній акцептував пропозицію позивача та уклав кредитний договір шляхом введення одноразового ідентифікатора на сайті ТОВ «Споживчий Центр», який отримав на свій мобільний телефон.

Отже, між сторонами було укладено письмовий правочин за допомогою електронного засобу зв`язку; договір підписаний його сторонами з використанням одноразового ідентифікатора, який став законною підставою на вчинення передбачених цими документами дій.

Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Згідно з доданим до позовної заяви розрахунком заборгованість становить 26 240 грн, яка складається з: 8000,00 грн - основний борг, 13 440 грн - проценти (нараховані за період з 02.06.2024 року по 21 вересня 2024 року), 800,00 грн - комісія, 4000,00 грн - неустойка (а.с. 11).

Встановлено, що разом з відзивом на позовну заяву сторона відповідача зазначала, що відповідач починаючи з 04.02.2020 року по теперішній час знаходиться на військовій службі. На підтвердження вказаних обставин надано суду копію посвідчення учасника бойових дій від 05.08.2021 року (серія НОМЕР_2 ) (а.с. 65), копію довідки про участь особи у складі Об`єднаних сил для виконання завдань із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стриманні збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення від 13 червня 2024 року № 385 (а.с. 67), копія довідки про безпосередню участь особи заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку військовою агресією російської федерації проти України від 13 червня 2024 року № 384 (а.с. 66), копію Довідки Національної гвардії України військової частини НОМЕР_1 від 13.01.2025 № 192 про перебування старшого солдата ОСОБА_1 на військовій службі (а.с. 68).

Відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечував проти задоволення позовної вимоги лише в частині стягнення з нього суми тіла кредиту у розмірі 8000 грн. Такі ж вимоги висвітлені і в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі ч.2 ст. 639 ЦК).

Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст. 12 цього Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (стаття 3 Закону).

Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції Закону, чинній на момент укладення договору та подання позову, військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) виклав висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

У цій постанові Верховний Суд зазначив, що Національний банк України листом від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 22.11.2023 року в справі № 426/4264/19.

У справі, яка переглядається апеляційним судом встановлено, що на підтвердження доказів перебування ОСОБА_1 на службі в Збройних Силах України та наявності у нього статусу військовослужбовця, відповідачем до відзиву на позовну заяву долучені наступні документи:

копію посвідчення учасника бойових дій від 05.08.2021 року (серія НОМЕР_2 ) (а.с. 65);

копія довідки про безпосередню участь особи заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку військовою агресією російської федерації проти України від 13 червня 2024 року № 384, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 в період з 25.01.2022 року по 03.05.2022 року, 15.6.2022 року по 06.08.2022 року, 20.09.2022 року по 24.10.2022 року, брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », УОС ОСУВ «Хортиця» (а.с. 66);

копію довідки про участь особи у складі Об`єднаних сил для виконання завдань із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стриманні збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення від 13 червня 2024 року № 385, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 в період з 04.02.2020 року по 16.05.2020 року, 07.09.2020 року по 13.11.2020 року, 03.02.2021 року по 30.04.2021 року, 27.07.2021 року по 29.10.2021 року, безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах в період здійснення зазначених заходів (а.с. 67);

копію Довідки Національної гвардії України військової частини НОМЕР_1 від 13.01.2025 № 192 про перебування старшого солдата ОСОБА_1 на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 68).

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що з 04.02.2020 року відповідач ОСОБА_1 є військовослужбовцем, який проходить службу у військової частини НОМЕР_1 .

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що ОСОБА_1 позбавлений статусу військовослужбовця на час отримання позики в червні 2024 року та на сьогоднішній день. Навпаки, згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 13 січня 2025 року № 192 вбачається, що старший солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, на час укладення кредитного договору № 02.06.2024-100001853 від 02.06.2024 року, в період виконання його умов, а також станом на момент ухвалення судом першої інстанції рішення - відповідач має статус військовослужбовця Збройних Сил України та на нього поширювались пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до нього не могла застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також був відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом.

Крім того, апеляційний суд вважає недоведеними позовні вимоги про нарахування комісії за надання кредиту.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Таким чином ЗУ «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», Правління НБУ постановою від 08.06.2017 №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління НБУ від 10.05.2007 №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості або надання кредиту може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 ЗУ «Про споживче кредитування».

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13.07.2022 у справі №496/3134/19.

За обставин цієї справи сплата позичальником комісії за надання кредиту передбачена умовами договору. Однак у договорі не зазначено які саме послуги, пов`язані з обслуговуванням чи наданням кредиту, виконує позивач за сплачену позичальником комісію. Іншими словами незрозуміло за що саме позичальник має сплатити комісію за надання йому кредитних коштів, адже відповідних дій на користь позичальника кредитор, отримавши комісію, вчиняти не зобов`язаний.

Так у даному випадку сторонами встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування». При цьому інших дій окрім надання безоплатної, за вимогами законодавства, інформації по кредиту на користь позичальника кредитор за сплачену комісію вчиняти не повинен.

Відтак, вважати те, що вимоги про сплату позичальником комісії є справедливими та обґрунтованими підстав не має.

Отже суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив відповідні позовні вимоги про стягнення заборгованості по комісії за надання кредиту.

Тому вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 02.06.2024-100001853 від 02.06.2024 року підлягають до задоволення лише в частині стягнення суми заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту), що становить 8000 грн. В частині вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами, неустойки та комісії відповідно до вказаного договору позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції, в частині визначення розміру заборгованості за відсотками та комісії, зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Суд апеляційної інстанції враховує положення статті 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за можливе здійснити зміну розподілу судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ТОВ «Споживчий центр» сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Звертаючись з апеляційною скаргою судовий збір підлягав сплаті у розмірі 3633,60 грн, та який був сплачено відповідачем.

Предметом позову ТОВ «Споживчий центр» є стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 26 240 грн.

Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про обгрутнованість стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у загальному розмірі 8000 гривень. Тому позовні вимоги задоволено на 30,48% (8000 / 26240 х 100).

За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 738,35 гривні (2422,40 грн х 30,48%).

У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача в повному обсязі, то з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60 грн.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи зазначене, з ТОВ «Споживчий центр» слід стягнути на користь ОСОБА_1 різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу, у розмірі 2895,25 грн (3633,60 грн - 738,35 грн).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що полягало у невірному наданні оцінці доказів та тлумаченні закону, і підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог відповідно до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Константинова Олексія Геннадійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором № 02.06.2024-100001853 від 02 червня 2024 року у розмірі 8000 (вісім тисяч) грн

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2895 грн 25 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», , адреса: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст постанови складено «18» вересня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.Г. Музичко

Є.В. Болотов