ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

03 вересня 2025 року

м. Харків

справа № 630/1227/23

провадження № 22-ц/818/328/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Тичкової О.Ю

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 правонаступником якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Харківська державна нотаріальна контора Харківської області, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 29 квітня 2024 року у складі судді Малихіна О.О.,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 28 березня 2012 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області, зареєстроване в реєстрі № 3-253, в частині визнання права власності за ОСОБА_2 на 31/75 частину житлового будинку загальною площею 96,80 кв.м, житловою площею 54,80 кв.м, з надвірними будівлями: літньою кухнею літ. «Б», літньою кухнею літ. «В», убиральнею літ. «Г», душем літ. «Д», убиральнею літ. «Е», сараєм літ. «Ж», гаражем літ. «З», сараєм літ. «В1», сараєм літ. «К», сараєм літ «Л», гаражем літ. «М», літньою кухнею літ. «Н», огорожею № 1-4, навісом літ. «П», зливною ямою літ. «Я», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Будинок); визнання за ОСОБА_7 права власності на Будинок в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

В обґрунтування позову зазначає, що після смерті її батька ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина у виді 62/100 частин Будинку. Батько заповіту не залишив, тому спадкування мало відбутися за законом. Спадкоємцями першої черги були його діти ОСОБА_1 і ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_2 . В липні 2011 року ОСОБА_1 , подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а її брат ОСОБА_4 подав заяву про відмову від спадщини, яка відкрилась після смерті батька, на користь позивачки. Також спадщину прийняла ОСОБА_2 , яка була зареєстрована і постійно проживала з померлим на час його смерті. Таким чином їй, ОСОБА_1 , мала належати спадщина у 2/3 частках, а відповідачу ОСОБА_2 в 1/3 частці. Оскільки оформлення документів на право володіння спадщиною вимагало фінансових витрат, через скрутне фінансове становище позивач відклала вирішення цього питання. Лише в серпні 2023 року вона, розуміючи потребу мати правовстановлюючі документи на спадкове майно на випадок його знищення через воєнні дії в країні, звернулась до Харківської державної нотаріальної контори Харківської області за отриманням свідоцтва про право власності на свою частку спадщини, яка відкрилась після смерті батька. Натомість з нотаріальної контори вона отримала відповідь від 26 серпня 2023 року про те, що свідоцтво про право власності на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 у виді 62/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було видано 28 березня 2012 року єдиному спадкоємцю - ОСОБА_2 , і що будь-яких інших заяв про прийняття спадщини чи відмову від спадщини від інших спадкоємців не надходило. Така відповідь її здивувала, адже подані нею та її братом ОСОБА_4 заяви щодо спадкового майна під час видачі свідоцтва про право на спадщину не були враховані хоча й були зареєстровані в книзі обліку і реєстрації спадкових справ. Оскільки ОСОБА_2 не мала право на спадкування усього спадкового майна, свідоцтво про право на спадщину підлягає частковому скасуванню, оскільки порушує її право власності на спадщину. Саме тому вона була змушена звернутися з вказаним позовом до суду в якому просить

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 29 квітня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене 28 березня 2012 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області, зареєстроване в реєстрі за № 3-253, в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 31/75 частину житлового будинку загальною площею 96,80 кв.м, житловою площею 54,80 кв.м, з надвірними будівлями: літньою кухнею літ. «Б», літньою кухнею літ. «В», убиральнею літ. «Г», душем літ. «Д», убиральнею літ. «Е», сараєм літ. «Ж», гаражем літ. «З», сараєм літ. «В1», сараєм літ. «К», сараєм літ «Л», гаражем літ. «М», літньою кухнею літ. «Н», огорожею № 1-4, навісом літ. «П», зливною ямою літ. «Я», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_1 ).

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 31/75 частину житлового будинку загальною площею 96,80 кв.м, житловою площею 54,80 кв.м, з надвірними будівлями: літньою кухнею літ. «Б», літньою кухнею літ. «В», убиральнею літ. «Г», душем літ. «Д», убиральнею літ. «Е», сараєм літ. «Ж», гаражем літ. «З», сараєм літ. «В1», сараєм літ. «К», сараєм літ «Л», гаражем літ. «М», літньою кухнею літ. «Н», огорожею № 1-4, навісом літ. «П», зливною ямою літ. «Я», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_1 ), в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 витрати по оплаті судового збору в сумі 3077,74 грн.

Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 правомірно звернулась до суду з даним позовом, і що дослідженні докази підтверджують те, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину було видано 28 березня 2012 року державним нотаріусом не лише з порушенням встановленого законодавством порядку вчинення нотаріальних дій, а й особі, відповідачу ОСОБА_2 , яка не мала права на спадкування усієї спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 . Разом з тим, позивачкою не пропущено строки позовної давності, оскільки про своє порушене право дізналась в серпні 2023 року з відповіді Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_6 , яка діє в інтересах правонаступника ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати, як постановлене з порушенням норм процесуального права та відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалась на те, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. А саме, судом зроблено необґрунтовані висновки про винну поведінку ОСОБА_2 , яка на думку суду не виконала обов`язку щодо повідомлення нотаріуса про наявність інших спадкоємців, не дослідив чи дійсно була відмова від спадщини ОСОБА_4 на користь позивачки та безпідставно не застосував до спірних правовідносин строки позовної давності. Необмеження спадкоємця у строках оформлення своїх прав не позбавляє його обов`язку дбати про своє набуте у спадщину майно. Позивачка не надала суду пояснень, з яких причин вона після прийняття спадщини у період з липня 2011 по листопад 2023 не не користувалась та не опікувалась спадковим майном та його не утримувала.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта та представника ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на 03 березня 2011 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_1 ), було зареєстроване в 19/50 частках на ім`я ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02 лютого 2008 року приватним нотаріусом ХМНО Харченко Л.Л.; та в 62/100 частках на ім`я ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право особисто власності на житловий будинок, виданого 12 червня 1967 року міськкомгоспом Люботинської міської ради депутатів трудящих, та мирової угоди від 13 червня 1973 року, затвердженої ухвалою народного суду Харківського району від 13 червня 1967 року, справа № 2-315/73, що підтверджується даними листа КП «Люботинське АПБ» Люботинської міської ради Харківської області від 01 листопада 2023 року (т. 1а.с. 26).

Згідно копії свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , виданого 12 березня 2011 року відділом державної РАЦС Люботинського міського управління юстиції Харківської області ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується (т. 1а.с. 69).

На момент смерті ОСОБА_8 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , яка є відповідачем в справі, який був зареєстрований 04 червня 1974 року у Ков`язькій селищній раді Валківського району, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 , виданого повторно 22 березня 2011 року відділом державної РАЦС Валківського районного управління юстиції Харківської області (т. 1а.с. 62).

Згідно даних свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 10 липня 1968 року, ОСОБА_8 був батьком ОСОБА_4 , який є відповідачем по даній справі (т. 1а.с. 24).

Позивач ОСОБА_1 є донькою померлого ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 від 20 серпня 1963 року, та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 6 від 18 жовтня 2023 року про реєстрацію шлюбу 31 серпня 1990 року та зміну дівочого прізвища « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 » (т. 1а.с. 18-19).

Згідно даних копії паспорту позивача ОСОБА_1 (а.с. 14-15 т. 1) вбачається, що вона на час смерті свого батька ОСОБА_8 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач ОСОБА_4 з 1997 року має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , про що в його паспорті є відповідна відмітка (т. 1а.с. 22-23).

Відповідно до запису в будинковій книзі для прописки громадян, які проживають в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 (т. 1а.с. 77-80), відповідач ОСОБА_2 з 05 липня 1974 року зареєстрована у спірному житловому будинку, і проживала в ньому разом із власником ОСОБА_8 на час його смерті.

Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 74848567 від 22 листопада 2023 року (т. 1а.с. 48) після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 в Другій державній нотаріальній конторі Харківського району Харківської області 14 червня 2011 року о 17-37 год. була заведена спадкова справа № 220/2011, в якій були видані свідоцтво про право на спадщину від 28 березня 2012 року, реєстр. № 3-253, та свідоцтво про право на спадщину від 03 жовтня 2012 року, реєстр. № 3-808.

З матеріалів спадкової справи № 220/2011, відкритої після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що вона була заведена державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Редіною І.А., та в справі, виходячи з внутрішнього опису, містяться лише документи про смерть ОСОБА_8 та перебування його у шлюбі з ОСОБА_2 на час смерті, та правовстановлюючі документи на нерухоме майно, яке належало померлому спадкодавцю.

Заяви від спадкоємців, які повідомили державному нотаріусу про свій намір прийняти спадщину або які відмовились від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 в матеріалах зазначеної спадкової справи відсутні.

З витребуваних від Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області сторінок книги обліку та реєстрації спадкових справ за 2011 рік Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області (т. 1а.с. 223-225) вбачається, що до книги був внесений запис за № 530 про надходження 14 червня 2011 року о 14-00 год. заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . В цьому записі також зазначено порядковий номер спадкової справи № 220, яку було заведено на підставі заяви ОСОБА_2 .

Крім цього до книги були внесені запис за № 585 про надходження 01 липня 2011 року о 15-00 год. заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та запис № 586 про надходження 01 липня 2011 року о 15-10 год. заяви ОСОБА_4 про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Навпроти кожного з цих запис є відмітка про номер спадкової справи 220/2011 (т. 1а.с. 50-51).

За змістом листа Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області від 26.08.2023 зазначено, що при розгляді спадкової справи після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлені суперечки, виявити обсяг спадкового майна неможливо. Нотаріус посвідчує лише безспірні права та безспірні факти, у наявності яких він може переконатися безпосередньо або на підставі відповідних документів ( т.1. а.с. 21).

У відзиві на позовну заяву від 05.12.2023 ОСОБА_6 , яка діяла в інтересах ОСОБА_2 зроблено заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності ( т.1 а.с. 52 57).

Судова колегія вважає що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального права що їх регулюють.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (статті 1261-1262 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

За загальними приписами про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до п. 231 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ № 20/5 від 03 березня 2004 року, яка була чинною до 07 березня 2012 року, нотаріусом ведеться книга обліку спадкових справ та алфавітна книга спадкових справ. У книзі обліку спадкових справ реєструються: заяви про прийняття спадщини; заява про відкликання заяви про прийняття спадщини; заява про видачу свідоцтв про право на спадщину, про відмову від спадщини; заяви про відкликання заяви про відмову від спадщини; заява спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі); претензії кредиторів, а також заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, за якими були вжиті ці заходи; заяви про відкриття спадщини та укладання договору на управління спадщиною; заява про видачу свідоцтва виконавцю заповіту; заява виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень; заява відказоодержувача про відмову від заповідального відказування тощо. На підставі однієї із перерахованих заяв, зареєстрованої першою, заводиться спадкова справа на ім`я померлого. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи. Усі наступні заяви (додаткові, від інших спадкоємців і кредиторів) також реєструються в книзі обліку спадкових справ під самостійними номерами та в хронологічному порядку. На всіх заявах зазначаються час їх надходження та номер спадкової справи.

Відповідно до частини першої статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 ЦК України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зазначено, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

У постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18), від 31 січня 2022 року у справі № 326/1511/20 (провадження № 61-18464св21 викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Із урахуванням викладених норм матеріального права належить дійти висновку, що правом на оспорення свідоцтва про право на спадщину іншого спадкоємця наділяється особа, яка має право на спадкування (прийняла спадщину у встановленому законом порядку) та це право порушується іншою особою, що отримала відповідне свідоцтво на спадщину.

За приписами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі належної оцінки наданих позивачкою письмових доказів суд дійшов обґрунтованого висновку що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8 являються позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_4 . Кожен з них вправі був розраховувати на рівну часту у спадщині, тобто по 1/3 на кожного.

При цьому суд погоджується з доведенням факту прийняття та відмови від спадщини ОСОБА_1 і ОСОБА_4 ,оскільки у записах про вчинення нотаріальних дій № 585 і № 586, навпроти прізвищ ОСОБА_1 і ОСОБА_4 є позначки про номер спадкової справи 220/2011, що свідчить про здійснення державним нотаріусом Редіною І.А. в момент прийняття заяв від вказаних спадкоємців відповідної перевірки наявності спадкової справи на ім`я померлого ОСОБА_8 .

Тому висновок суду про те, що державному нотаріусу було відомо про те, що окрім спадкоємця ОСОБА_2 є й інші спадкоємці померлого ОСОБА_8 відповідає встановленням у справі обставинам та вимогам закону.

В позові ОСОБА_1 стверджувала, що її рідний брат ОСОБА_4 , подаючи до державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини, відмовився від прийняття спадщини саме на її користь. З огляду на встановлені судом обставини того, що заяви щодо спадщини після смерті батька ОСОБА_8 до нотаріальної контори ОСОБА_1 і ОСОБА_4 подавали спільно в один день, та враховуючи те, що відповідачем ОСОБА_4 заявлено суду про визнання обставин позову в цілому і зокрема тієї обставини, що він подав заяву державному нотаріусу про відмову від своєї частки у спадщині саме на користь своєї сестри ОСОБА_1 , судова колегія погоджується з висновком суду про доведення а відмови ОСОБА_4 від своєї частки у спадщині смерті батька ОСОБА_8 саме на користь спадкоємця ОСОБА_1 .

Інших доказів, які б спростовували цю обставину, відповідачем ОСОБА_2 та її представником ОСОБА_6 суду не надано та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Отже, після спливу строку для прийняття спадщини частки спадкоємців у спадщині розподілилися наступним чином: спадкоємцю ОСОБА_1 належали 2/3 частки спадщини, а спадкоємцю ОСОБА_2 належала 1/3 частка спадщини.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 правомірно звернулась до суду з даним позовом, і що дослідженні докази підтверджують те, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину було видано 28 березня 2012 року державним нотаріусом не лише з порушенням встановленого законодавством порядку вчинення нотаріальних дій, а й особі, відповідачу ОСОБА_2 , яка не мала права на спадкування усієї спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 .

Відтак оспорюване свідоцтво, видане на ім`я ОСОБА_2 , судом першої інстанції обґрунтовано визнано недійсним в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 31/75 частину спірного житлового будинку, та визнає, що ОСОБА_7 належить на праві власності 31/75 частина житлового будинку, що дорівнює її 2/3 часткам у спадщини (62/100 : 3 = 62/300 * 2 = 124/300 = 31/75).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач пропустив строк позовної давності, колегія суддів спростовує та вважає, що висновки суду з цього питання є правильними.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Із такою заявою до суду першої інстанції звернувся відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в справі № 385/321/20, у постанові від 05 вересня 2022 року, висловився про те, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

Самий факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, підтверджує порушення прав та інтересів цього спадкоємця, саме тому перебіг позовної давності потрібно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців, а у разі якщо спадкоємець, права та інтереси якого порушені видачею такого свідоцтва, доведе, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються його права, йому стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності варто пов`язувати саме з таким моментом.

Об`єднана палата наголошує на тому, що початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги у частині пропуску позивачем позовної давності на звернення до суду з цим позовом, суд вказав, що перебіг позовної давності почався від дня, коли позивач довідався або повинен був довідатися про порушення його права, з урахуванням предмета спору - після звернення до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину та отримання відповіді від 26.08.2023. Враховуючи, що спадщина була прийнята позивачкою у встановленому законом порядку, отримання нею свідоцтва про право власності на нерухоме майно набутого у спадщину, хоча й є обов`язком спадкоємця - не обмежено жодним строком, висновки суду про те, що, звертаючись у листопаді 2023 року з цим позовом, ОСОБА_1 не пропустила трирічний строк позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростували, судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 29 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 12.09.2025

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук