ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 2-1243/12

провадження № 61-117св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2013 року в складі судді Бобровника О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року в складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2010 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом, у якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 01 березня 2012 року в сумі 242 411,00 доларів США та 133 947,50 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 20 грудня 2007 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 20.00.001245, відповідно до умов якого банк надав їй кредит у сумі 180 000,00 доларів США, які позичальник зобов`язалась повернути до 19 грудня 2022 року.

Того ж дня між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 20.00.001245/1, відповідно до умов якого ОСОБА_2 поручилася відповідати перед банком за невиконання кредитних зобов`язань у тому ж обсязі, що й позичальник.

Проте позичальник порушила свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість перед банком.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2013 року позов задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» в особі відділення «Луцька регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № 20.00.001245 від 20 грудня 2007 року станом на 01 березня 2012 року в сумі 242 411,00 доларів США та 133 947, 50 грн, а також судовий збір в розмірі 1 700,00 грн та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову, оскільки матеріалами справи підтверджений факт неналежного виконання відповідачами своїх зобов`язань.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2013 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором № 20.00.001245 від 20 грудня 2007 року в сумі 242 411,00 доларів США та 133 947,50 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Стягнено з ОСОБА_2 як солідарного боржника з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк», як правонаступника ПАТ «ВТБ Банк», заборгованість за кредитним договором № 20.00.001245 від 20 грудня 2007 року в сумі 196 981,00 доларів США та 10 823,67 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що, покладаючи на поручителя обов'язок по сплаті заборгованості, яка обчислена банком станом на 01 березня 2012 року, суд першої інстанції не врахував, що, пред'явивши 22 травня 2010 року до відповідачів вимогу про дострокове повернення кредиту, банк змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором, а тому відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню після 22 травня 2010 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості, яка виникла станом на 21 травня 2010 року, загальна сума заборгованості становить 196 981,00 доларів США та 10 823,67 грн, яка підлягає стягненню з поручителя на користь банку.

Крім того, скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, суд врахував, що ОСОБА_2 не була повідомлена про судове засідання, призначене на 16 квітня 2013 року.

Законність та обґрунтованість заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2013 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції не перевірялась, оскільки в цій частині заочне рішення не оскаржувалося.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2013 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 910/5226/17, від 13 червня 2018 року в справі № 733/608/16-ц, від 28 жовтня 2020 року в справі № 760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року в справі № 278/2177/15-ц, від 25 травня 2021 року в справі № 554/4300/16-ц, від 17 листопада 2021 року в справі № 204/7816/14-ц; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах; судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повідомив її про судове засідання, призначене на 16 квітня 2013 року, чим позбавив її можливості заявити клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи на спростування обставини укладення нею договору поруки. Вона заявила таке клопотання в суді апеляційної інстанції, проте апеляційний суд безпідставно відмовив їй у задоволенні клопотання.

Крім того, суди не врахували, що вона не є позичальником за кредитним договором і немає жодного відношення до кредитного зобов`язання. До того ж в матеріалах справи навіть немає первинної бухгалтерської документації, яка могла б підтвердити розмір боргу за кредитним зобов`язанням.

Верховний Суд не переглядає рішення суду першої інстанції в касаційному порядку, оскільки рішення суду в частині позовних вимог до ОСОБА_1 в апеляційному порядку не переглядалось, а в частині вимог до ОСОБА_2 скасоване судом апеляційної інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

08 березня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

АТ «Універсал Банк» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а судові рішення без змін.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

20 грудня 2007 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 20.00.001245, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит в сумі 180 000,00 доларів США, які вона зобов`язалась повернути в строк до 19 грудня 2022 року зі сплатою 12 % річних.

За умовами розділу 8 кредитного договору погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється позичальником шляхом щомісячних платежів відповідно додатку № 1 до цього договору (графіку), який є його невід`ємною частиною.

У разі несвоєчасної (неналежної) сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожень день прострочення виконання (пункт 9.2 кредитного договору).

Також 20 грудня 2007 року ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали договір поруки № 20.00.001245/1, відповідно до умов якого ОСОБА_2 поручилася відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором у тому ж обсязі, що й позичальник.

Згідно з пунктом 4 договору поруки, у разі невиконання зобов`язань за кредитним договором поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники.

Позичальник ОСОБА_1 порушила свої зобов`язання за кредитним договором щодо своєчасного погашення заборгованості та сплати відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 21 травня 2010 року становить 196 981,00 доларів США, з яких: 180 000,00 доларів США - заборгованість за кредитом; 16 981,00 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, та 10 823,67 грн пеня.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частина перша статті 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України (частина друга статті 1050 ЦК України).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Частинами першою та другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого зобов`язання. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як установив суд апеляційної інстанції, позичальник ОСОБА_1 допустила неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого станом на 21 травня 2010 року виникла заборгованість у загальному розмірі 196 981,00 доларів США та 10 823,67 грн, що підтверджено розрахунком банку.

Жодних доказів на спростування цього розміру заборгованості відповідачі суду не надали.

Установивши, що ОСОБА_2 поручилася відповідати перед банком за виконання кредитних зобов`язань у тому ж обсязі, що й позичальник, суд апеляційної інстанції обґрунтовано стягнув з неї як із солідарного боржника заборгованість за кредитним договором.

Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених у касаційній скарзі постановах.

Посилання ОСОБА_2 в касаційній скарзі на безпідставне відхилення судом апеляційної інстанції її клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи не заслуговують на увагу, оскільки, відмовляючи в задоволенні цього клопотання, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що відповідачу було відомо про перебування цієї справи в суді першої інстанції, про що свідчать подані нею клопотання про відкладення розгляду справи, а відтак вона не була позбавлена заявити клопотання про призначення експертизи до суду першої інстанції.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для його скасування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко