ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7087/25 Справа № 183/7249/24 Суддя у 1-й інстанції - Дубовенко І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №183/7249/24 за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України» про поновлення на роботі, за апеляційною скаргою представника Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» - Бондаренка Сергія Олександровича на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Дубовенко І.Г., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Мезінова О.Г. звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України», про поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач з 10 січня 2023 року працював у відокремленому підрозділі Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» - Філії «Новомосковське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на посаді інженера лісових культур.

Вказує, що 25 квітня 2024 року ОСОБА_1 було ознайомлено під особистий підпис із наказом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 12 квітня 2024 року №694 «Про припинення Філії «Новомосковське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та письмово попереджено про можливе припинення трудових відносин з 28 червня 2024 року відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

Зазначає, що на підставі наказу від 20 червня 2024 року №256-К ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 28 червня 2024 року по скороченню чисельності штату працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Зауважує, що відповідачем не було дотримано вимог та приписів КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 , а тому останній має бути поновлений на роботі.

Вважає, що після попередження позивача про наступне звільнення, відповідач мав запропонувати працівнику всі інші вакантні посади (іншу роботу), які існували на день такого попередження та/або з`явилися на підприємстві протягом усього періоду перед звільненням та існували на день звільнення у Державному спеціалізованому господарському підприємстві «Ліси України» в цілому (включаючи усі його відокремлені підрозділи (філії). Утім, відповідач не пропонував ОСОБА_1 жодної вакантної посади та не робив пропозицій іншої роботи у Державному спеціалізованому господарському підприємстві «Ліси України».

Також зазначає, що одночасно із закриттям Філії «Новомосковське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», відповідач утворив новий відокремлений підрозділ юридичної особи Філію «Східний лісовий офіс» Філії «Новомосковське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», із найманими працівниками у штаті, однак жодної вакансії в утвореній філії ОСОБА_1 також не запропонував.

Таким чином, вважає, що відповідач грубо порушив вимоги чинного трудового законодавства України та права ОСОБА_1 при його звільненні з роботи, а тому позивач повинен бути поновлений на роботі, а також на його користь має бути стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту його звільнення до ухвалення судового рішення.

У зв`язку з чим просив поновити позивача ОСОБА_1 на посаді інженера лісових культур філії «Новомосковське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 28 червня 2024 року, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, судові витрати на професійну правничу допомогу та моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України» про поновлення на роботі - задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 , на роботі на посаду інженера лісових культур філії «Новомосковське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 28 червня 2024 року.

Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 червня 2024 року по 28 грудня 2024 року за 130 робочих дні, у розмірі 118 391 (сто вісімнадцять тисяч триста дев`яносто одну) гривню та моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із зазначеним рішенням, представник відповідача ДСП «Ліси України» - адвокат Бондаренко С.О., через підсистему «Електронний суд», подав апеляційну скаргу, в якій оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню в повному обсязі.

Вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права; не враховано багато обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд при прийняті рішення не звернув увагу на те що положення статті 49-2 КЗпП України не містять обов`язку роботодавця ознайомлювати працівника з попередженням про наступне вивільнення та з вакантними посадами на підприємстві саме під особистий підпис та не визначена форма, в якій здійснюється ознайомлення з вакантними посадами, що зазначено у правовому висновку Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року по справі №758/2190/23.

Зазначає, що вищенаведений порядок дій було виконано, зважаючи на те що позивач ознайомився з персональним попередженням про наступне вивільнення за два місяці до звільнення та з наказом про звільнення. Окрім ознайомлення з попередженням про наступне звільнення, ОСОБА_1 було ознайомлено з вакантними посадами, але ОСОБА_1 відмовився від запропонованих вакансій.

Вказує, що відмова ОСОБА_1 від запропонованих аналогічних посад виходила з волевиявлення працівника та свідомим вибором настання відповідних правових наслідків. Звільнення працівника виходить з причино наслідкового зв`язку в якому спочатку роботодавець пропонує посаду, а працівник відмовляється від працевлаштування за пропонованою посадою.

Звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Зазначає, що судом не враховано, що встановлена єдина підстава цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду - це правопорушення, до складу якого входять: шкода, протиправність поведінки особи, яка заподіяла шкоду, причинний зв`язок між ними, вина особи, яка заподіяла шкоду.

Вважає, що ОСОБА_1 не надано до матеріалів справи доказів на підтвердження сукупності необхідних складових для притягнення відповідача до цивільної відповідальності, а саме щодо стягнення з нього моральної шкоди.

Зауважує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований.

Вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального права, не з`ясовано обставин, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2025 року по справі №183/7249/24 за позовом ОСОБА_1 до ДСП «Ліси України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, в позові відмовити.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мезінов О.Г. скориставшись своїм правом, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому висловлює незгоду з викладеними у скарзі вимогами та їх обґрунтуваннями та вважає, що наведені в ній доводи не можуть спростовувати законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Доводи апелянта не відповідають фактичним обставинам справи, а також суперечать приписам чинного законодавства України, в результаті чого правомірно були відхилені судом першої інстанції.

Вказує, що відповідно до приписів ч.ч.1, 3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. Однією з найважливіших гарантій для працівників при зміні в організації праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, є обов`язок роботодавця працевлаштувати працівника.

Також зазначає, що незважаючи на закриття Філії «Новомосковське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», головне підприємство - ДСГП «Ліси України», що має статус юридичної особи, не було ліквідовано.

Крім того, згідно витягу з ЄДРПОУ щодо відповідача, у його структурі на момент звільнення позивача з роботи діяли 145 відокремлених підрозділів (філій) по всій території України.

Таким чином, вважає, що після попередження позивача про наступне звільнення (25 квітня 2024 року) відповідач повинен був запропонувати працівнику всі вакантні посади (іншу роботу), які існували на день такого попередження та/або які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду перед звільненням та існували на день звільнення у Державному спеціалізованому господарському підприємстві «Ліси України» в цілому (включаючи усі його відокремлені підрозділи (філії).

Зауважує, що відповідач не пропонував позивачу жодної вакантної посади та не робив пропозицій іншої роботи у Державному спеціалізованому господарському підприємстві «Ліси України» та у його філіях.

Звертає увагу, що тягар доказування правомірності звільнення позивача покладається саме на відповідача, то якщо останній стверджує, що ним дійсно вчинялися дії, передбачені ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України, спрямовані на працевлаштування позивача, то саме відповідач повинен забезпечити відповідну фіксацію таких дій та наявність у нього підтвердження вчинення таких дій з використанням засобів доказування, передбачених ст.76 ЦПК України.

Зауважує, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення) відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.11.2023 року у справі № 326/789/21).

Вважає, що оскільки права позивача у сфері трудових відносин були грубо порушені відповідачем внаслідок незаконного звільнення, то спричинення такими порушеннями моральної шкоди позивачу презюмується, а отже позивач має право на відшкодування моральної шкоди.

Зазначає, що жоден з доводів апеляційної скарги не спростовує законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а тому підстав для її задоволення немає.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу ДСГП «Ліси України» залишити без задоволення, рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2025 року залишити без змін

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановлено законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 наказом № 17-к від 09 січня 2023 року прийнятий на посаду інженера лісових культур 1 категорії філії «Новомосковське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Наказом №256-К від 20 червня 2024 року ОСОБА_1 звільнено у зв`язку із скороченням чисельності працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України з 28 червня 2024 року.

Наказом №694 від 12 квітня 2024 року «Про припинення філії «Новомосковське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» прийняте рішення припинити філію «Новомосковське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» шляхом її закриття; попередити працівників філії «Новомосковське лісове господарство» про припинення філії; забезпечити передачу активів та пасивів, документів згідно номенклатури до філії «Східний лісовий офіс»; визначений термін припинення філії до 19 липня 2024 року.

Згідно копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яку додано до позовної заяви ДСГП «Ліси України» () має у складі відокремлений підрозділ філія «Новомосковське лісове господарство» (, адреса: Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н, с. Піщанка, вул. Червоний Кут, 1).

Також суду надана копія положення про філію «Новомосковське лісове господарство» ДСГП «Ліси України», затвердженого наказом ДСГП «Ліси України» №37 від 16 грудня 2022 року.

Надано копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 05 серпня 2024 року, згідно якої філія «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України» () закрито, дата закриття філії не зазначена.

Згідно копії попередження про наступне звільнення, позивача попереджено про припинення філії «Новомосковське лісове господарство» шляхом її закриття, «у встановленому законодавством порядку, трудові відносини можливо буде припинено 28 червня 2024 року відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України».

З попередженням позивач ознайомлений, один примірник отримав, про що наявна відмітка з підписом від 25 квітня 2024 року.

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ДСГП «Ліси України» () має у складі ряд відокремлених підрозділів, проте у зазначеному витягу філія «Новомосковське лісове господарство» відсутня.

З довідки про доходи від 28 червня 2024 року, згідно якої за період роботи з січня 2024 по червень 2024 позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 156 965,36 грн., податки 28 253,76 грн.

З вказаної довідки вбачається, що за повних два місяці, що перебували звільненню позивача, а саме за квітень 2024 року, нараховано заробітну плату в розмірі 19 580 грн. (без вирахування податків), за травень 2024 року 19 580 грн. (без вирахування податків).

Представником позивача подана інформація про наявність вакантних посад у філіях ДП «Ліси України» за період 2024 року по 28 червня 2024 року, яка включає в тому числі і вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, як і іншу вакантну роботу, яку ОСОБА_1 може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, отримана представником у іншій справі за участю ДП «Ліси України».

Вказана інформація надана філіями ДП «Ліси України» на ім`я виконавчого директора ДП «Ліси України», її достовірність підтверджена в судовому засіданні представником відповідача.

Згідно державного класифікатора Класифікація організаційно-правових форм господарювання (КОПФГ), затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики №97 від 28 травня 2004 року, філія - відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії не є юридичною особою. Філії наділяються майном юридичної особи, що її створила і діє на підставі затвердженого нею положення. Керівник філії призначається юридичною особою і діє на підставі виданої нею довіреності. Крім філії, як назву організаційно-правової форми, можна зазначати інші види відокремлених підрозділів: структурний підрозділ, відділення тощо.

Філія «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України» була відокремленим підрозділом державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», всі активи після закриття філії передано до філії «Східний лісовий офіс», яка згідно виписки є відокремленим підрозділом ДП «Ліси України».

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконано вимогу ст.49-2 КЗпП України та не запропоновано позивачу вільну посаду, тобто не дотримано однієї із основних гарантій від незаконного звільнення працівника, передбаченого Кодексом законів про працю України.

Також, суд першої інстанції виходив з підстав того, що представником відповідача не надано суду належних та допустимих доказів пропонування ОСОБА_1 будь-яких вакантних посад у ДП «Ліси України», як і його філіях (структурних підрозділах) у період часу з моменту попередження позивача і до звільнення останнього з посади інженера лісових культур в філії «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції і виходить з наступного.

У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 міститься правовий висновок про те, що «за положеннями частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №758/2190/23 (провадження №61-5749св24) зробив такий висновок: «При розгляді спору про поновлення працівника на роботі суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників), однак не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник на свій розсуд визначає чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, може зменшити чисельність одних посад, а також здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад. Проведення роботодавцем заходів щодо зміни організації виробництва і праці - законне повноваження роботодавця».

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №756/10727/16 (провадження №61-42382св18) та від 07 серпня 2019 року у справі №367/3870/16 (провадження №61-38248св18)".

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, відповідачем не надано жодних доказів (а по даній категорії справ обов`язок доказування покладається на роботодавця) пропонування позивачу вільних вакансій (а ні поштою, ні електронною поштою, а ні під особистий підпис), також не надано доказів про те, що позивач відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу, тому доводи про те, що такі вакансії позивачу дійсно пропонувалися ґрунтуються на припущеннях.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги, що закон не містить вимог про ознайомлення працівника про наявність вакантних посад і пропонування вільних вакансій саме під підпис,як і відмови від запропонованих варіантів посад, колегія суддів відхиляє, оскільки це не звільняє роботодавця від доказування, у разі спору, факту такого ознайомлення, пропонування і відмови.

Ураховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений у частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду під час вирішення трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що звільнення позивача із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося без дотриманням вимог частини другої статті 40, статті 49-2 цього Кодексу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі.

У частині другій статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 червня 2024 по 28 грудня 2024 року в розмірі 118 391 грн.

Щодо оскарження рішення в даній частині доводи в апеляційній скарзі відсутні.

Крім того, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч.1 ст.23 ЦК України).

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом зазначених положень закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції, враховуючи вказані вище норми матеріального і процесуального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, врахувавши встановлені обставини, перевіривши доводи сторін спору та подані ними докази, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем доведено факт заподіяння йому моральної шкоди неправомірними діями роботодавця, які обмежували права на працю згідно з вимогами трудового законодавства, що призвело до моральних страждань і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд врахував конкретні обставини цієї справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, час та зусилля, необхідні для відновлення його прав, і обґрунтовано визначив суму компенсації завданої моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення на користь позивача судом першої інстанції моральної шкоди колегія суддів відхиляє, оскільки вони недоведені і не впливають на правильність рішення суду в цій частині.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального чи порушенням норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2025 року у цивільній справі №183/7249/24 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 17.09.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв