Справа № 161/9809/24
Провадження № 2/161/977/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2025 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.

при секретарі Корнійчук А.А.,

представника позивача Лесів О.А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Луцькводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за надані послуги з водопостачання та водовідведення,-

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство (далі КП) «Луцькводоканал» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення боргу за надані послуги з водопостачання та водовідведення.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , є споживачами послуг з водопостачання та водовідведення, які надаються КП «Луцькводоканал» у зазначене житло.

Вказує, що боржники до 01.07.2022 року послуги централізованого водопостачання та водовідведення отримували без укладання письмового договору, з 01.07.2022 року надання послуг відбувалось відповідно до публічного індивідуального договору приєднання про надання послуг з централізованого водопостачання та/або водовідведення.

З 01.09.2017 року багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_1 обладнано загально будинковим приладом обліку. Житло відповідачів з серпня 2020 року оснащене розподільчими (квартирними) приладами обліку послуг централізованого водопостачання та водовідведення.

З 01.08.2020 року по 01.04.2024 року плата за послугу розраховувалась виходячи з розміру тарифу на послугу та обсягу спожитої послуги, визначеного відповідно до показань комерційного (загально будинкового) вузла обліку води та розподільного (квартирного) вузла обліку води.

Однак, відповідачі свого обов`язку по оплаті житлово-комунальних послуг належним чином не виконували.

Станом на 01.04.2024 року виникла заборгованість з водопостачання та водовідведення перед КП «Луцькводоканал» в розмірі 22575,36 грн.

На підставі викладеного, з врахуванням уточнених позовних вимог, просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь КП «Луцькводоканал» заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення за період з 30 січня 2018 року по 30 квітня 2024 року, в розмірі 15593,13 грн. та понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.08.2024 року позовні вимоги КП «Луцькводоканал» задоволено повністю.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.12.2024 року заочне рішення від 22.08.2024 року скасоване та справу призначено до судового розгляду в спрощеному провадженні.

Представник позивача в судовому засідані позовні вимоги підтримала, з підстав викладених у позовній заяві з урахуванням уточнених позовних вимог, письмових пояснень та долучених до справи письмових доказів. Суду додатково пояснила, що заборгованість за надані послуги відповідачам нарахована за період з 30 січня 2018 року по 30 квітня 2024 року правомірно, позивачем не пропущено строки позовної давності. Зазначила, що пільги відповідача ОСОБА_1 в розмірі 75 % на комунальні послуги зараховувались позивачем до жовтня 2019 року, потім пільги були автоматично знято.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав. Вказав, що договору про надання житлово-комунальних послуг з КП «Луцькводоканал» він не укладав, позивачем протиправно припинено нарахування пільг щодо сплати послуг з водопостачання та водовідведення, показники лічильника в розрахунку заборгованості не вказані. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності.

Представник відповідача Павлюк Р.С. в судовому засіданні підтримав пояснення свого довірителя. В задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у заяві про перегляд заочного рішення та приєднаних відповідачем до справи письмових доказів.

Інші відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 527 ЦК України.

До житлово-комунальних послуг згідно п. 2 ч. 1 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносяться послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ст. 13, 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», послуги з централізованого водопостачання та водовідведення віднесено до комунальних.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 162 ЖК України власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»споживач має право на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості.

Судом встановлено, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією про склад зареєстрованих осіб від 05.04.2024 року вих. № 45/2 та інформацією з Реєстру Луцької міської територіальної громади від 28.05.2024 року (а.с. 4,32-34).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачам надаються послуги по водопостачанню та водовідведенню, що стверджується розрахунком нарахувань і оплати за послуги з водопостачання і водовідведення (а.с. 128-147).

З даного розрахунку також вбачається, що за період з 30 січня 2018 року по 30 квітня 2024 року у відповідачів виникла заборгованість перед КП «Луцькводоканал» за послуги по водопостачанню та водовідведенню в розмірі 15593,13 грн. (а.с. 128-147).

Заперечуючи позовні вимоги, відповідач ОСОБА_1 стверджує, що у нього не виникло жодних зобов`язань перед позивачем, оскільки, будь-яких договорів він не укладав з позивачем, останнім протиправно не враховуються пільги відповідача в розмірі 75 % на комунальні послуги.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Згідно зі пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальніпослуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Отже, пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальніпослуги» визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448 цс 19).

Відтак, враховуючи вищезазначені норми закону та висновки Великої Палати Верховного Суду, доводи відповідача ОСОБА_1 про відсутність договірних відносин з позивачем, а тому і відсутність обов`язку по сплаті за надані послуги з водопостачання є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Щодо неврахування КП «Луцькводоканал» при розрахунку плати за надані житлово-комунальні послуги пільг відповідача, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законом згідно посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 29.02.2000 року (а.с.67).

22.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся до КП «Луцькводоканал» із заявою про перерахунок плати за спожиту воду з березня 2018 року, оскільки останнім нараховувалась 100 % плата за спожиті послуги без врахування пільг (а.с.74).

Із відповіді КП «Луцькводоканал» № 269/1-04 від 20.09.2018 року вбачається, що підприємством зроблено відповідний перерахунок нарахувань з врахуванням наданих ОСОБА_1 пільг, однак щодо проведення надалі відповідних нарахувань, останньому необхідно щорічно подавати до ТОВ «Місцевий обчислювальний центр» письмову заяву з документами для підтвердження права на пільгу, у разі несвоєчасного підтвердження такого права на пільги, вони знімаються автоматично (а.с.75).

Із розрахунку заборгованості за період з 2018 року по 2024 рік вбачається, що позивачем зараховувались пільги відповідача ОСОБА_1 в вигляді 75 % знижки з оплати за комунальні послуги з водопостачання та водовідведення до жовтня 2019 року, після чого вони були зняті (а.с.зворот 140-147).

Будь-яких доказів підтвердження подання ОСОБА_1 письмової заяви з відповідними документи для підтвердження його права на пільги в матеріалах справи відсутні та надані в ході судового розгляду не були, а відтак, суд вважає доводи відповідача про порушення його прав позивачем щодо неврахування його пільг на комунальні послуги є безпідставними та необґрунтованими.

Вирішуючи питання про коло осіб, що несуть обов`язок сплати спірних послуг у даній справі, суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно приписів статей 317, 322, 360 ЦК України власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі №757/29813/17-ц.

Із свідоцтва про право власності на житло від 14.05.1998 року вбачається, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , а також ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , за адресою якої виникла заборгованість, що належить їм на праві спільної власності (а.с. 182), а відтак, відповідно до ст. 322 ЦК України, зобов`язанні утримувати майно, що їм належить та відповідно до Закону України ««Про житлово-комунальні послуги» сплачувати комунальні послуги.

Таким чином, саме вони є належними споживачами комунальних послуг та несуть обов`язок зі сплати заборгованості.

Щодо відповідача ОСОБА_4 , судом встановлено, що вона не є власником вказаної квартири, доказів, які б підтверджували її статус співвласника майна, позивачем не надано. Відтак підстав для покладення на неї обов`язку сплати заборгованості за комунальні послуги суд не вбачає.

Таким чином, саме власники квартири АДРЕСА_2 , в силу вимог ч. 1 ст. 357 ЦК України, у рівних частинах несуть обов`язок по сплаті послуг з утримання майна.

Статтями 526, 530 ЦК України, передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

3 урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги КП «Луцькводоканал» підлягають задоволенню частково, а саме: в частині стягнення заборгованості з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

У задоволенні позову до ОСОБА_4 слід відмовити як до неналежного відповідача.

В ході розгляду справи відповідачем ОСОБА_1 було заявлено про застосування строків позовної давності, просив суд з цих підстав відмовити в позові позивачу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Частини третя та четверта статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

02.04.2020 набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» визначено, що карантин припиняється з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.Отже, перебіг строків позовної давності у даній справі було фактично продовжено на період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року включно.

Крім того, згідно з пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (у редакції Закону № 2120-IX від 15.03.2022, чинній на момент подання позову у травні 2024 року), у період дії воєнного стану перебіг позовної давності зупиняється на строк його дії.

Відтак, оскільки позивач звернувся до суду 22.05.2024 року, а позовні вимоги позивача були заявлені про стягнення заборгованості за період з 30.01.2018 року по 30.04.2024 року, то суд вважає, що даний позов пред`явлений в межах строку позовної давності.

Таким чином, строки позовної давності в даній справі не сплинули, що виключає можливість відмови у позові з мотивів їх пропуску.

Таким чином, проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази, суд приходить до висновку, що розрахунок у заяві про зменшення позовних вимог за період з 30.01.2018 року по 30.04.2024 року, проведений позивачем КП «Луцькводоканал», є обґрунтованим, будь-які підстави ставити під сумнів даний доказ у суду відсутні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були порушені умови надання житлово-комунальних послуг з водопостачання і водовідведення, позовні вимоги КП «Луцькводоканал» є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а тому з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 слід стягнути в рівних частинах на користь позивача заборгованість в сумі 10395,42 грн. (15593,13 : 3 = 5197,71 грн х 2).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, згідно зі ч. 2 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь позивача в рахунок часткового відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору 2018 грн. 46 коп., пропорційно частині задоволених вимог, тобто по 1009 грн. грн. 23 коп. з кожного (66,66 %).

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст.319, 322, 526, 530, 626, 628, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 67, 68, 162 Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Луцькводоканал» суму заборгованості за надані послуги з водопостачання і водовідведення в розмірі 10395 (десять тисяч триста дев`яносто п`ять) грн. 42 коп., по 5197 (п`ять тисяч сто дев`яносто сім) грн. 71 коп. з кожного.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Луцькводоканал» судові витрати по справі, а саме: 2018 (дві тисячі вісімнадцять) грн. 46 коп. судового збору по 1009 (одна тисяча дев`ять) грн. 23 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач - Комунальне підприємство «Луцькводоканал», код ЄДРПОУ 03339489, місцезнаходження: м. Луцьк, вул. Дубнівська, 26;

Відповідач ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_3 , паспорт серії НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 05 вересня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області Пахолюк А.М.