Дата документу 26.08.2025 Справа № 334/6544/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/6544/24 Головуючий у І інстанції: Рибалко Н.І.
Провадження № 22-ц/807/1370/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Михальчук Ольги Вікторівни на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Михальчук Ольги Вікторівни до ОСОБА_2 , третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування про визнання участі батька у вихованні дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Михальчук О.В. звернувся до суду з позовом, вимоги якого в подальшому уточнив, до ОСОБА_2 , третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування про визнання участі батька у вихованні дитини.

В обґрунтування позову зазначено, що у період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 19.11.2013.

Позивач тривалий час живе в Іспанії, має оформлене належним чином право перебування в державі ЄС, офіційне джерело доходів стабільний фінансовий стан.

З 2022 року до червня 2024 року ОСОБА_2 разом з дитиною також проживала в Іспанії.

Після розірвання шлюбу, позивач продовжував виконувати батьківські обов`язки, зокрема, фінансове забезпечення, спільний відпочинок, проведення спільного дозвілля, участь у шкільному житті та позашкільному розвитку дитини, спільне проживання за адресою батька, тощо.

У період проживання сина в Іспанії позивач створив для нього умови для безпечного життя, здобуття освіти та розвитку.

ОСОБА_1 зазначав, що має постійний дохід, офіційні накопичення та фінансовий стан, достатній для забезпечення дитині найкращих умов для життя, розвитку, здобуття освіти.

Майже все життя, за виключенням 2024 року, ОСОБА_4 проживав разом з батьком, між ними існує стійкий соціальний та психоемоційний зв`язок.

Проте, у травні 2024 року ОСОБА_2 виїхала з Іспанії до України разом з дитиною, без погодження з батьком, що ускладнило спілкування позивача з сином.

Крім того, позивач зазначав, що у провадженні Хортицького районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа № 337/3044/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком, у процесі розгляду якої позивач та відповідач дійшли згоди щодо укладення мирової угоди та визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю.

Проте, сторони не визначили способу участі батька у виховання дитини.

Так, позивач направив на адресу ОСОБА_2 . Пропозицію про укладання договору в інтересах дитини та Проект договору між батьками про визначення місця проживання дитини та участь у виховані дитини, однак відповідач не надала відповіді на його пропозицію щодо встановлення спільної фізичної опіки, тому договір між сторонами щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини укладено не було.

Крім того позивач зазначав, що без узгодження з ним та без попередження, ОСОБА_2 переїхала з сином до США.

Посилаючись на означені обставини, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 29.11.2024, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Михальчук О.В. просив суд визначити спосіб участі батька, ОСОБА_1 , у спілкуванні та вихованні дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у такому порядку.

Щодня у час, вільний від занять, спілкування батька з дитиною через засоби електронного зв`язку в режимі відеоконференції (Вайбер або Телеграм або Вотсап або Зум, тощо) шляхом використання мобільного пристрою (телефон або смартфон або планшет або ноутбук), але з урахуванням особистого графіку та часового поясу країни перебування дитини;

У період кожного виду канікул половину вільного часу дитина проводить з батьком, без присутності матері дитини, за місцем проживання батька, зокрема:

- щорічно у період зимових шкільних канікул дитина ОСОБА_3 проводить з батьком не менше ніж 5 (п`ять) діб підряд, без урахування часу на дорогу, за місцем проживання батька;

- щорічно під час літніх канікул дитина ОСОБА_3 проводить з батьком половину літніх канікул, але не менше ніж 32 (тридцять дві) доби, за місцем проживання батька;

- щорічно у період осінніх та/або весняних шкільних канікул дитина ОСОБА_3 проводить з батьком мінімум 2 (дві) доби підряд, без урахування часу на дорогу, за місцем проживання батька;

- у день народження дитини кожного другого року (рік-через-рік) протягом доби перебування дитини з батьком в рекреаційних зонах чи зонах дитячого дозвілля, за умови бажання дитини.

Також просив:

- визначити місце передачі батькові дитини та її повернення матері за місцем проживання батька;

- зобов`язати матір дитини дотримуватись виконання визначеного способу участі батька у вихованні дитини.

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Михальчук О.В. через підсистему «Електронний суд» подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд дійшов неправильного висновку про правовідносини сторін та не розмежував два зовсім різних способи захисту права: усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способу участі батька у спілкування та вихованні дитини.

Позивач не заявляв вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, та, відповідно, не надавав доказів на підтвердження таких перешкод.

У своєму відзиві ОСОБА_2 в особі представника адвоката Приладешивої Н.Г. заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, оскаржуване рішення без змін. Зазначає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини у справі, взято до уваги обставини життя сторін та дитини, наявність можливості у позивача фактичного спілкування та побачень з дитиною, що не заперечувалося у ході розгляду справи, надано належну оцінку доказів, правильно застосовано норми матеріального права й не порушено норм процесуального права, а тому оскаржуване рішення не підлягає скасуванню з одних лише формальних міркувань позивача.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Михальчук О.В. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та задоволенні позову.

Представник ОСОБА_2 адвокат Приладешива Н.Г. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просила залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід частково задовольнити з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності спору між батьками дитини у справі щодо участі позивача у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок помилковим з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 29.08.2009, зареєстрованому Запорізьким міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №743 від 29.08.2009, який 15.01.2024 розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя (т. 1 а/с 41-43).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьками якого є позивач і відповідач у справі, актовий запис народження № 1205 від 19.11.2013 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ) (т. 1 а/с 14).

Судовим наказом Ленінського районного суд м. Запоріжжя від 30.05.2024 у справі № 334/4315/24 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 27.05.2024 і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29.08.2024 у справі 337/3044/24 затверджено мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю.

На адвокатський запит № 3/30 від 30.05.2024 Державною прикордонною службою України надано Витяг з наявною у базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України у період з 01.01.2023 до 31.05.2024 малолітньою особою ОСОБА_3 , відповідно до якого, він 18.05.2024 здійснив в`їзд на територію України. При цьому, інформація щодо особи, яка супроводжувала малолітню дитину може бути отримана виключно шляхом співставлення даних про перетинання державного кордону конкретно визначеною особою та дитиною (т. 1 а/с 57).

На теперішній час, дитина ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю ОСОБА_2 у Сполучених Штатах Америки.

Відповідно до довідки щодо здобуття освіти про навчання у навчальному закладі дошкільної та початкової освіти L`ALBEREDA Валенсії (Іспанія), ОСОБА_3 зарахований до зазначеного навчального закладу на поточний навчальний рік 2023/2024 до п`ятого класу початкової школи; документ щодо страхування здоров`я, життя та право на медичне обслуговування ОСОБА_3 від 29.02.2024 року в провінції Аліканте (Іспанія), (Поліс 218/00001); документ про оренду квартири від 21.11.2022 року (Валенсія), відповідно до якого орендарем є ОСОБА_1 .

Вищезазначені документи свідчать про те, що під час перебування дитини в країні Іспанія разом з позивачем, батько забезпечив побутові, медичні умови для життя та здоров`я, та освітню сферу життя дитини.

При цьому, позивач на підтвердження фінансової можливості забезпечити сину найкращі умови життя, розвитку та здобуття освіти, надав: Витяг з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про реєстрацію ФОП ОСОБА_1 з 2016 року; Декларацію платника єдиного податку ФОП за 2022 рік (обсяг доходу 1,6 млн. грн.); Виписку з банківських рахунків про фінансовий стан.

24.10.2024 ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_3 перетнули кордон України та по теперішній час перебувають за межами території України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року у справі № 758/10761/13-ц.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною першою статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою, третьою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося ЄСПЛ, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судами України як джерело права.

Так, у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначав, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною першою статті 151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, а стаття 153 цього Кодексу встановлює право матері, батька та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен із батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, такі зустрічі не повинні носити формальний характер, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Вказані норми права кореспондуються зі статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до положень якої батьки, що проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Таким чином, міжнародними та національними нормами законодавства України закріплено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Також передбачено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок - не чинити цьому перешкоди.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держав (частина перша статті 2 ЦПК України).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного (сімейного) права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; перевага балансу інтересів; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20).

Суд першої інстанції зазначив, що з наданих представником відповідача роздруківок скрін-шотів переписки з месенджеру, судом не встановлено обставин, що ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з їх спільною дитиною. Суд також взяв до уваги доводи, зазначені відповідачем у відзиві, що нею не чиниться жодних перешкод у спілкуванні та побаченнях батька з дитиною, оскільки позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували учинення таких перешкод. При цьому, проживання сторін у різних країнах не є обставиною, яка б розцінювалась судом як перешкода, оскільки таке проживання обумовлене введенням воєнного стану в Україні, а сам факт звернення позивача до суду,на думку суду, є недостатнім підтвердженням порушення його прав відповідачем, наявність перешкод у вільному спілкуванні його із сином.

Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що, звертаючись до суду, ОСОБА_1 не заявляв позовних вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Згідно з частиною першою статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частина друга статті 159 СК України).

Конструкція статті 159 СК України свідчить про те, що законодавець розмежовує вимоги про встановлення способу участі у вихованні дитини та про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Таким чином, позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права та є окремим способом захисту порушеного права батька на спілкування з сином.

Колегія суддів зауважує, що відсутність перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею не може бути підставою для відмови судом у визначенні способів і порядку участі батька у її вихованні. Інше призводило б до формальних перешкод у реалізації батьком прав, передбачених ст.ст. 141, 157, 159 СК України, а також могло б призвести до порушення гарантій, передбачених статтею 8 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Схожий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 742/1716/23 та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 932/665/20.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 не погодилась із запропонованим ОСОБА_1 графіком його участі у вихованні дитини, у відзиві на позовну заяву просила відмовити в задоволенні позову, що свідчить про наявність спору між батьками щодо способу та графіку участі позивача у вихованні свого сина.

Колегія суддів наголошує, що у справах, що виникають зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.

При вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно напружених відносин між батьками дитини та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків.

Судам необхідно враховувати загальну пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, надавати ретельну оцінку низці факторів, які залежно від обставин відповідної справи можуть відрізнятися.

При вирішенні питання щодо участі того з батьків, хто проживає окремо, у вихованні та спілкуванні з дитиною необхідно пам`ятати, що у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною.

Визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, у кожній конкретній справі суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.

Колегія суддів наголошує, що, визначаючи способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, необхідно надавати системну оцінку фактам та обставинам, які впливають на ухвалення певного рішення, зокрема, суд має враховувати, у першу чергу, інтереси дитини з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та вважає за доцільне визначити такий порядок участі ОСОБА_1 у вихованні його сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : щоденне спілкування батька з дитиною через засоби електронного зв`язку в режимі відеоконференції (Вайбер або Телеграм або Вотсап або Зум, тощо) шляхом використання мобільного пристрою (телефон або смартфон, або планшет, або ноутбук) за бажанням дитини, за виключенням часу зайнятості дитини у навчальному процесі, часу відвідування гуртків, секцій тощо, з урахуванням особистого графіку та часового поясу країни перебування дитини. У період кожного виду канікул за бажанням дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проводить з батьком, ОСОБА_1 , без присутності матері дитини, за місцем проживання батька, зокрема: - щороку у період зимових шкільних канікул дитина проводить з батьком не менше 5 (п`яти) діб підряд, без урахування часу на дорогу, за місцем проживання батька; - щороку у період літніх канікул дитина проводить з батьком не менше 14 (чотирнадцяти) діб, без урахування часу на дорогу, за місцем проживання батька. У день народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 кожного непарного року протягом доби перебування дитини з батьком у рекреаційних зонах чи зонах дитячого дозвілля за бажанням дитини.

Враховуючи найкращі інтереси дитини, апеляційний суд вважає за доцільне визначити місце передачі батькові дитини та її повернення матері за місцем проживання дитини.

Колегія суддів зауважує, що з урахуванням вікових змін дітей, їх розвитку та потреб, обставин життя батьків, сторони не позбавлені права змінити встановлений судом спосіб участі батька у вихованні дитини у майбутньому для забезпечення її найкращих інтересів.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки новою постановою, колегія суддів частково задовольняє позовні вимоги, має право на відшкодування йому судового збору в розмірі 1514 грн (за подання позовної заяви - 605,60 грн, за подання апеляційної скарги 908,40 грн), , які слід стягнути з відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Михальчук Ольги Вікторівни задовольнити частково.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2025 року скасувати. Ухвалити в цій справі нову постанову, якою:

«Позов ОСОБА_1 в особі представника адвоката Михальчук Ольги Вікторівни до ОСОБА_2 , третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування про визнання участі батька у вихованні дитини задовольнити частково.

Установити такий порядок участі ОСОБА_1 у вихованні його сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 :

щоденне спілкування батька з дитиною через засоби електронного зв`язку в режимі відеоконференції (Вайбер або Телеграм або Вотсап або Зум, тощо) шляхом використання мобільного пристрою (телефон або смартфон, або планшет, або ноутбук) за бажанням дитини, за виключенням часу зайнятості дитини у навчальному процесі, часу відвідування гуртків, секцій тощо, з урахуванням особистого графіку та часового поясу країни перебування дитини.

У період кожного виду канікул за бажанням дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проводить з батьком, ОСОБА_1 , без присутності матері дитини, за місцем проживання батька, зокрема:

- щороку у період зимових шкільних канікул дитина проводить з батьком не менше 5 (п`яти) діб підряд, без урахування часу на дорогу, за місцем проживання батька;

- щороку у період літніх канікул дитина проводить з батьком не менше 14 (чотирнадцяти) діб, без урахування часу на дорогу, за місцем проживання батька.

У день народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 кожного непарного року протягом доби перебування дитини з батьком у рекреаційних зонах чи зонах дитячого дозвілля за бажанням дитини.

Визначити місце передачі батькові дитини та її повернення матері за місцем проживання дитини.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1514 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 05 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: