Справа № 761/4132/22
Провадження № 2/761/711/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Анохіна А.М.

при секретарі - Лазуренко А.В.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

третьої особи - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правила спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що є членом сім`ї наймача квартири, ОСОБА_7 , на підставі ордера на жиле приміщення № 63170 серія Б від 03.06.1992. Квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ордер на квартиру був виданий на ім`я ОСОБА_7 з сім`єю із шести осіб: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Вказує, що ОСОБА_7 , яка є матір`ю сторін, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а батько сторін - ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначила, що в даній квартирі, крім неї, на даний час проживають та зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , але не проживає ОСОБА_5 .

Відповідач з моменту реєстрації у вказаній квартирі проживав в ній до 2010, однак, вже більше одинадцяти років ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом - довідкою № 43 від 30.09.2021, актом - довідкою № 52 від 26.11.2021, актом - довідкою № 3 від 28.01.2022, проте значиться в ній як зареєстрована особа.

Крім того, відповідач не оплачує за користування житловим приміщенням комунальні послуги, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в квартирі немає і взагалі нею не цікавиться.

Реєстрація відповідача в будинку створює позивачу перешкоди в користуванні житловою площею та оформленні договору найму жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що оскільки відповідач не приймає участі в утриманні житлового приміщення та не проживає у спірній квартирі без поважних причин, а тому має бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

З огляду на викладене, позивач просить задовольнити позов.

04 лютого 2022 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді ОСОБА_9 .

Рішенням Вищої ради правосуддя від 04.02.2025 №171/0/15-25 суддю ОСОБА_9 було звільнено у відставку.

Згідно розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Зборщік А.О. щодо повторного автоматизованого розподілу справи №01-08-1116 від 15.04.2025, призначено повторний автоматичний розподіл справи № 761/4132/22, провадження № 2/761/711/2025.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2025, справа передана на розгляд судді Анохіну А.М.

Ухвалою суду від 18.04.2025 в справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін.

04 червня 2025 року до суду відповідачем подано відзив на позовну заяву. Зазначає, що з літа 2020 року позивач позбавила його житла та не впускає до нього. З 01.09.2008 по 01.07.2011 відповідач навчався в ДНЗ «Київський професійний електромеханічний ліцей» та потім з 01.09.2011 по 18.02.2013 навчався в ДНЗ «Київському професійному електромеханічному ліцею».

Також, з 02.09.2024 по 06.09.2024 проходив лікування в КНП «Психіатрія», а з 18.09.2024 по 20.09.2024 знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП «Київський міський клінічний ендокринологічний центр».

Відповідач спостерігається в КНП «Психіатрія» та в довідці зазначено місце проживання - АДРЕСА_1 .

Крім того, вказує, що перебуває на військовому обліку за місцем реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 та знаходиться на обліку в Шевченківському районному у місті Києві ТЦК.

Отже, на думку відповідача, його відсутність за місцем реєстрації, обумовлена поважними причинами, та всупереч своїй волі відповідач не може реалізувати свого законного права на користування житловим приміщенням.

Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

12 червня 2025 року до суду позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву в якій просить задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити.

Третя особа - ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову.

Третя особа - ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, до суду подано заяву про розгляд справи без його участі. Не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Заслухавши думку сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

У той же час, ст. 41 Конституції України гарантовано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом встановлено, що відповідно до ордеру на житлове приміщення № 63170 серії Б від 03.02.1992, виданим виконавчим комітетом Шевченківської районнної ради народних депутатів м. Києва, останній виданий на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_7 з сім`єю із шести осіб: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_7 , яка є матір`ю сторін, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а батько сторін - ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про смерть останніх.

Відповідно до довідки № 109.109/У-150 від 27.01.2022, виданої Шевченківською районної в місті Києві державною адміністрацією, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, ОСОБА_3 з 2010 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом - довідкою № 43 від 30.09.2021, актом - довідкою № 52 від 26.11.2021, актом - довідкою № 3 від 28.01.2022.

Позивач, звернувшись до суду з цим позовом, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки відповідач за місцем реєстрації не проживає без поважних причин більше 6 місяців, не утримує житло, а факт його реєстрації порушує її права.

Разом з тим, відповідно до довідки № 105 від 26.03.2014, виданої ДНЗ «Київським професійним електромеханічним ліцеєм» на ім`я ОСОБА_3 , вбачається, що ОСОБА_3 навчався в закладі з 01.09.2008 по 01.07.2011 та отримав повну загальну середню освіту.

Крім того, відповідно до довідки № 106 від 26.03.2014, виданої ДНЗ «Київським професійним електромеханічним ліцеєм» на ім`я ОСОБА_3 , вбачається, що ОСОБА_3 навчався в закладі з 01.09.2011 по 18.02.2013 та отримав повну загальну середню освіту.

Згідно інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання фізичних осіб за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА № 82506666 від 26.07.2022, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 04.06.1992 по теперішній час.

Крім того, як вбачається з виписного епікризу з медичної карти стаціонарного хворого № 11435, ОСОБА_3 проходив лікування з 02.09.2024 по 06.09.2024 у КНП «Психіатрія».

Також, з виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 2385 вбачається, що ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП «Київський міський клінічний ендокринологічний центр» з 18.09.2024 по 20.09.2024.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Під час дослідження доказів судом встановлено, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

У ст. 64 ЖК України зазначено, що члени сім`ї наймача - це дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача можуть бути визнані інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство.

До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), алей інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках(брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Отже, відповідач як рідний брат позивача є її близьким родичем, а відтак, в розумінні ст. 405 ЦК України є членом її сім`ї, який при цьому, правомірно зареєстрований у спірному жилому приміщенні на законних підставах.

Суд встановив, що відповідач хоча і значиться зареєстрованим, однак фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, позивач стверджувала в судовому засіданні, що відповідач без поважних причин не проживає в квартирі та добровільно залишив її.

Відповідач у судовому засіданні не заперечив того, що не проживає в квартирі, оскільки причиною його тимчасової відсутності у спірному житлі є наявність неприязних відносин з позивачем та перешкод у вільному доступі до квартири. Інтересу до житла відповідач не втратив, іншого житла не має.

Оцінюючи доводи позивача та заперечення відповідача суд дійшов такого висновку.

Збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089 св 19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, надавши оцінку поданим сторонами справи доказам, дійшов висновку, що відповідач на законних підставах набув право користування спірним житловим приміщенням, як член сім`ї позивача.

Отже, має право на проживання у спірному житловому приміщенні.

Відтак, в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України такі обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Суд встановив, що відповідач позбавлений можливості вільного доступу до житла та проживання в ньому, через конфлікт зі своєю рідною сестрою, яка є позивачем по справі.

Встановивши фактичні обставини у справі, суд дійшов висновку, що позивач не підтвердила належними та допустимими доказами факт не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, з урахуванням наявного між сторонами сімейного конфлікту, який триває.

У свою чергу відповідач довів поважність причин його відсутності у спірному житловому будинку понад встановлений законом строк, що пов`язано з життєвими обставинами та перешкодами, які чинить позивач через тривалий конфлікт, не дозволяє заходити в житло, змінила замки, тобто, всупереч своїй волі відповідач не може реалізувати свого законного права на користування житловим приміщенням за місцем їх реєстрації.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідач під час судового розгляду зазначив, що хоче мати можливість приїжджати до квартири де він зареєстрований. Іншого місця реєстрації в нього не має,

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

За конкретних встановлених обставин у цій справі, суд дійшов переконання, що обставини про які вказує відповідач в заперечення позову є вірогіднішими, аніж доводи позивача на обґрунтування її позовних вимог щодо відсутності відповідача у спірному житлі понад рік без поважних причин.

Позивач довела відсутність відповідача у спірному житловому приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а саме, більше року.

Однак, у ході судового розгляду справи суд з`ясував, що відсутність відповідача пов`язана з наявним конфліктом, який не заперечує сама позивач.

Відтак, відповідач довів поважність причин відсутності у спірному житловому приміщенні понад встановлений законом строк та те, що він не втратив інтерес до житла.

Відповідно до постанови Верховного Суду по справі № 227/1044/20 від 21.07.2021 підставою для позбавлення права користування жилим приміщенням може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Позивач не надала суду доказів про втрату відповідачем інтересу до спірного житла, натомість суд встановив, що наявні перешкоди з боку позивача у вільному користуванні відповідачем цим житлом та що всупереч своїй волі відповідач не можуть реалізувати свого законного права на користування цим житлом.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач довів поважність причин своєї тимчасової відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк, інтерес до такого житла не втратив, а тому відсутні правові підстави для визнання його таким, що втратив право на користування таким житлом.

Отже, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, перевіривши їх поданими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню за недоведеністю позовних вимог.

Судові витрати в цій справі, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, складаються з судового збору.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що в задоволенні позову відмовлено, тому судові витрати у вигляді сплаченого за подання позовної заяви судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 352, 354, 355 ЦПК,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08.08.2025.

Суддя Андрій АНОХІН