ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №201/13731/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРВОБУТ СЕРВІС» про визнання договорів укладеними, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Федорчук Кирилла Юрійовича на додаткове рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 20 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Куць О.О., -

ВСТАНОВИВ:

Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська 11 березня 2025 року ухвалено рішення яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «НОРВОБУТ СЕРВІС» про визнання договорів укладеними та відмовлено ТОВ «НОРВОБУТ СЕРВІС» у задоволенні вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

20 травня 2025 року Соборним районним судом міста Дніпра ухвалено додаткове рішення, яким заяву ТОВ «НОРВОБУТ СЕРВІС» про стягнення додаткових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «НОРВОБУТ СЕРВІС» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн., в решті вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним додатковим рішенням, відповідач ОСОБА_1 , в особі свого представника - адвоката Федорчук К.Ю., подала апеляційну скаргу через підсистему «Електронний суд», в якій вважає, що вищевказане рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, є незаконним та необґрунтованим, а тому повинно бути скасоване.

Вказує, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі саме поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), як це передбачено частиною восьмою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. Дана норма чітко визначає, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Водночас, за змістом пункту 1 частини другої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Ця норма встановлює безумовну необхідність документального підтвердження не лише факту укладення договору про надання правничої допомоги, але й обов`язкового доказування обсягу наданих послуг та їх фактичної вартості

Зазначає, що для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інші), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження, тощо).

Вказує, що згідно з частиною третьою статті 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас відповідно до частини четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вважає, що суд першої інстанції у первісному рішенні встановив, що представником відповідача не надано суду договору про надання правової допомоги від 06 грудня 2024 року, на який він посилається у відзиві на позовну заяву, відповідного розрахунку із зазначенням обсягу наданих адвокатом послуг та витраченого часу, квитанції про сплату таких послуг (у разі якщо в договорі про надання правової допомоги не зазначено, що оплата здійснюється після закінчення розгляду справи) тощо.

Таким чином, суд першої інстанції цілком обґрунтовано дійшов висновку, що вимоги відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не підлягають задоволенню за недоведеністю їх розміру. Проте, представником відповідача через «Електронний суд» 12 березня 2025 року була подана заява про ухвалення додаткового рішення, до якої він долучив договір від 06 грудня 2024 року та акт наданих послуг від 11 березня 2025 року. Разом з тим, позивач не вказав будь-яких поважних причин неможливості подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів.

Зазначає, що критичним аспектом даної справи є те, що представник відповідача фактично зловживав своїми процесуальними правами, не подавши належні докази у встановлений процесуальним законом строк, а скориставшись можливістю подання доказів після ухвалення рішення суду. Така поведінка суперечить принципам добросовісності та розумності використання процесуальних прав, що є невід`ємною складовою принципу верховенства права. Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Також зазначає, що навіть за таких обставин, представник відповідача не надав належних доказів на підтвердження повного якісного розрахунку наданої правничої допомоги.

Вважає, що Договір від 06 грудня 2024 року та акт наданих послуг від 11 березня 2025 року не є детальним розрахунком усіх робіт, як того вимагає стала практика Верховного Суду, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16.

Крім того зазначає, що не надано квитанцій, касових чеків, платіжних доручень з відміткою банку або інших банківських документів, посвідчень про відрядження, як про це чітко вказано в постановах Верховного Суду.

Акт прийому-передачі наданих послуг не може розглядатися як детальний розписаний документ виконаних робіт, оскільки він містить лише загальний перелік наданих послуг без обґрунтування складності виконаних завдань, без співвіднесення обсягу робіт з їх вартістю.

Таким чином, вважає, що додаткове рішення Соборного районного суду міста Дніпропетровська від 20 травня 2025 року прийнято з порушенням вимог процесуального законодавства та всупереч сталій практиці Верховного Суду України.

Суд не врахував, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування, як це встановлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі №757/16448/17-ц.

У зв`язку з чим, просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, додаткове рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 20 травня 2025 року по справі №201/13731/24 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви представника позивача ТОВ «НОРВОБУТ СЕРВІС» Кока С.А. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, що була подана до суду першої інстанції - відмовити.

Стороною позивача подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що Соборний районний суд міста Дніпра при прийняті 20 травня 2025 року додаткового рішення у справі №201/13731/24 об`єктивно оцінив наявні у ній докази в їх сукупності, правильно встановив обставини справи та ухвалив обґрунтоване судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що у скарзі не визначено, в чому полягає неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи та неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, які саме норми матеріального та процесуального права недодержані судом. Скарга необґрунтована та носить формальний характер.

Вказує, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Зазначає, що актом наданих послуг від 11 березня 2025 року підтверджується розмір витрат на правничу допомогу адвоката на підставі Договору про надання правничої допомоги від 06 грудня 2024 року. Станом на 20 травня 2025 року, дату ухвалення Соборним районним судом міста Дніпра додаткового рішення, гонорар за Договором про надання правничої допомоги від 06 грудня 2024 року, ТОВ "НОВОБУД СЕРВІС" адвокату Кок С.А. сплачений не був, тому і відповідні докази оплати відсутні та не є обов`язковими.

У зв`язку з чим просив апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Федорчука К.Ю. залишити без задоволення, а додаткове рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 20 травня 2025 року у цивільній справі № 201/13731/24 залишити без змін.

Окрім цього просив апеляційну скаргу представника Черняк П.К. розглянути за відсутності представників ТОВ "НОВОБУД СЕРВІС".

Представник ОСОБА_1 - адвокат Федорчук К.Ю. подав заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в яких вважає відзив відповідача необґрунтованим та такий, що не спростовує доводів апеляційної скарги. Він містить посилання на судову практику, що не застосовується до обставин даної справи, та не враховує положення ч.3 ст.137 ЦПК України.

Зазначає, що позивачем в апеляційному провадженні висловлено мотивовану позицію, яка ґрунтується на порушеннях матеріального та процесуального права, а також недостатньому та несвоєчасному наданні доказів відповідачем, що вплинуло на законність і обґрунтованість додаткового рішення. Представник позивача вважає, що відзив відповідача на апеляційну скаргу містить необґрунтовані доводи, які не спростовують позицію апелянта, а навпаки, підтверджують порушення процесуальних норм і принципів справедливого судочинства, змагальності та диспозитивності.

Вказує, що подання заяви про ухвалення додаткового рішення з подальшим поданням доказів, які мали бути представлені під час судового розгляду, свідчить про зловживання процесуальними правами, що заборонено статтею 44 Цивільного процесуального кодексу України.

Вважає, що додаткове рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального законодавства, а саме без належної оцінки доказів та із порушенням строків їх подання.

Залишення цього рішення в силі порушує принцип правової визначеності, закріплений у практиці Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Брумареску проти Румунії», де підкреслюється, що остаточне рішення суду має бути передбачуваним та незаперечним.

У зв`язку з цим, просив апеляційний суд скасувати додаткове рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 20 травня 2025 року та відмовити у задоволенні заявлених вимог про стягнення судових витрат.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Додаткове рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі №756/4441/17 (провадження №61-17081св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21 (провадження №12-39гс22) зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу».

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Тобто, зважаючи на положення ч.8 ст.141 ЦПК України, відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді апеляційної інстанції до прийняття постанови у справі.

Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу.

Схожих висновків дійшов ВС у постановах від 22 березня 2018 року у справі №910/9111/17 та від 14 січня 2019 року у справі №927/26/18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У ч.8 ст.141 ЦПК України не встановлено вимог до форми заяви про надання доказів щодо витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи. Тому такі заяви можуть подаватись суду як в усній, так і в письмовій чи електронній формі. (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2021 року у справі № 755/4466/20-ц (провадження № 61-16762св21)).

Як в доктрині, так і практиці касаційного суду, звертається увага на існування службових строків: (а) процесуальні дії суду та учасників судового процесу мають здійснюватися лише в рамках відповідних стадій судочинства, у послідовності та в межах певного часу, зокрема визначених процесуальних строків для учасників справи та строків судової діяльності, встановлених законом для суду (службові строки) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 серпня 2020 року в справі № 178/14/20 (провадження № 61-9921св20)); (б) строки судової діяльності (службові строки) відрізняються від процесуальних строків за своєю сутністю. Вони не впливають на реалізацію суб`єктивних процесуальних прав сторонами, іншими особами, які беруть участь у справі. Пропущення службового строку не знімає із суду обов`язку вчинити процесуальну дію або комплекс процесуальних дій. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ст.126 ЦПК України). Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч.1 ст.127 ЦПК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2023 року у справі №752/11324/14-ц (провадження №61-11238св23)).

Таким чином відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 (провадження №12-43гс22), зазначено, що аналіз положень статті 270 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення.

Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги. Також додаткове судове рішення може бути процесуальним засобом реалізації прав учасника справи, якщо воно ухвалюється за спеціальною заявою такого учасника, поданою з дотриманням відповідної процедури.

Так, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

Неповнота судового рішення може полягати в невирішеності деяких питань, що стояли перед судом. Однак, через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі при прийнятті додаткового рішення скасовувати чи змінити первісне рішення, проте він має право виправити деякі його недоліки, зокрема пов`язані з необхідністю розподілу судових витрат.

Частина перша статті 270 ЦПК України містить диспозитивну норму щодо права суду з власної ініціативи, або за заявою учасників справи ухвалити додаткове рішення. Винятком є розподіл судових витрат, який має ініціювати сторона з дотриманням правил статей 133 - 142, 246 ЦПК України.

З тексту основного рішення від 11 березня 2025 року, яке сторонами не оскаржується, вбачається, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «НОВОБУД СЕРВІС» про визнання договорів укладеними - відмовлено.

Крім того в рішенні зазначено: «У судових дебатах представник ТОВ «НОВОБУД СЕРВІС» - адвокат Кок С.А. просив суд стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20000 грн.».

При цьому у задоволенні даної вимоги судом відмовлено через те, що представником відповідача не надано договору про надання правової допомоги від 06.12.2024, на який останній посилався у відзиві на позовну заяву.

З матеріалів справи також вбачається, що представником відповідача 13.03.2025 року до суду подано заяву (з відповідними додатками) про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу.

Розгляд заяви призначене в судовому засіданні за участі сторін, тобто у встановленому процесуальним законом порядку.

За результатами розгляду 20 травня 2025 року ухвалене додаткове рішення, яким заяву представника ТОВ «НОВОБУД СЕРВІС» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково і стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «НОВОБУД СЕРВІС» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Враховуючи вимоги ч.8 ст.141, ч.1 ст.246 ЦПК України, з урахуванням мотивів відмови судом у основному рішенні у стягненні на користь відповідача витрат на правничу допомогу, про що було заявлено до закінчення судових дебатів, суд апеляційної інстанції погоджується з діями суду щодо призначення і розгляду по суті заяви представника відповідача від 13.03.2025р. з ухваленням за результатами розгляду додаткового рішення.

Доводи апеляційної скарги про ненадання представником відповідача належних доказів на підтвердження повного якісного розрахунку наданої ним правничої допомоги, оскільки Договір від 06 грудня 2024 року та акт наданих послуг від 11 березня 2025 року не є розрахунком усіх робіт, не надано квитанцій, касових чеків, платіжних доручень з відміткою банку або інших банківських документів, посвідчень про відрядження, як про це чітко вказано в постановах Верховного Суду, є необґрунтованими.

Так, з оскаржуваного рішення суду вбачається, що задовольняючи частково заявлені вимоги, суд врахував конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, взяв до уваги характер правовідносин у цій справі і обгрунтував прийняте рішення виходячи із засад розумності та справедливості. При цьому суд першої інстанції надав оцінку складості справи, осбсягу наданих адвокатом послуг і застосував принцип співмірності, зменшивши заявлену до стягнення суму до 15000грн.

Колегія суддів вважає зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу повністтю обгрунтовано судом, він відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, а тому не вбачає пдстав для визнання оскржуваного додаткового рішення необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню чи зміні (див. додатк. постанову Верховного Суду у від 14 лютого 2024 року у справі №201/1968/22).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене додаткове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування додаткового рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 20 травня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Федорчук Кирилла Юрійовича - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 20 травня 2025 рокуу цивільній справі №201/13731/24 -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 17.09.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв