суддів Великої Палати Верховного Суду Погрібного С. О., Ступак О. В.
до ухвали Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року
у справі № 713/1153/23 (провадження № 14-79цс25)
за позовом ОСОБА_1 до Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області, ОСОБА_2 про скасування рішення про зняття особи із зареєстрованого місця проживання
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 листопада 2023 року, ухвалену колегією суддів у складі Перепелюк І. Б., Одинака О. О., Кулянди М. І.,
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у квітні 2023 року звернувся до суду з позовом до Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області (далі - Вижницька міська рада), ОСОБА_2 , у якому просив скасувати рішення Вижницької міської ради від 20 квітня 2023 року про зняття його із реєстраційного обліку за місцем його постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач обґрунтовував пред`явлений позов тим, що 20 квітня 2023 року він отримав повідомлення від Вижницької міської ради про зняття його із задекларованого / зареєстрованого місця проживання за заявою ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 зазначив, що зняття його з реєстраційного обліку за місцем постійного проживання призвело до позбавлення його права на житловий сервітут та права проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де він постійно проживає з дня свого народження і до тепер, крім періоду військової служби.
Позивач наголосив, що його право на проживання та право бути зареєстрованим за цією адресою підтверджено рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2018 року та постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 грудня 2018 року у справі № 713/1368/18, рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 вересня 2019 року та постановою Верховного Суду від 21 січня 2022 року у справі № 713/477/19.
За твердженням ОСОБА_1 , знявши його із зареєстрованого місця проживання, відповідачі проігнорували зазначені судові рішення, відповідно до яких підтверджено його право на житловий сервітут, а також позбавили його єдиного житла.
Стислий виклад змісту рішення суду першої інстанції
Рішенням від 05 липня 2023 року Вижницький районний суд Чернівецької області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції обґрунтовував рішення тим, що дії відповідача щодо зняття ОСОБА_1 із зареєстрованого місця проживання є правомірними, оскільки декларування / реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом, зокрема й не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та / або права користування житлом.

Жодне рішення суду не скасовує право власності ОСОБА_2 , який є єдиним власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Уведення в Україні воєнного стану не є перешкодою для задоволення заяви власника житлового будинку про зняття з реєстрації позивача, адже право власності є непорушним, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стислий виклад змісту постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 16 листопада 2023 року, з урахуванням ухвали Чернівецького апеляційного суду від 24 січня 2024 року про виправлення описки, Чернівецький апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасував рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 05 липня 2023 року, ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив.

Суд визнав незаконним та скасував рішення Вижницької міської ради від 20 квітня 2023 року про зняття ОСОБА_1 із реєстраційного обліку за місцем його постійного проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд апеляційної інстанції мотивував постановлене рішення тим, що ОСОБА_1 був зареєстрований у цьому домогосподарстві з 1992 року на підставі чинних на той час норм законодавства, які надавали йому право користуватися житлом. Наявність у ОСОБА_1 права на користування цим будинком (сервітут) підтверджується рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2018 року та постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 грудня 2018 року у справі № 713/1368/18, а також рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 вересня 2019 року та постановою Верховного Суду від 21 січня 2022 року у справі № 713/477/18.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку із її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди встановили, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , який є власником житлового будинку АДРЕСА_3 .

Рішенням від 31 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 грудня 2018 року, Вижницький районний суд Чернівецької області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 у справі № 713/1368/18 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення, зазначив, що доводи ОСОБА_2 ґрунтуються на припущеннях про створення перешкод у користуванні його власністю.

У справі № 713/1368/18 суди встановили, що згідно із записом у погосподарській книзі № 13, особовий рахунок № НОМЕР_1 , з часу набуття у власність зазначеного житлового будинку в ньому був зареєстрований ОСОБА_1 .

Рішенням від 27 вересня 2019 року Вижницький районний суд Чернівецької області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 у справі № 713/477/19, зокрема, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, виснувавши, що немає належних доказів укладення ОСОБА_2 і ОСОБА_1 договору найму житла, а також доказів того, що є перешкоди для користування та розпорядження його власністю.

Постановою від 03 червня 2020 року Чернівецький апеляційний суд залишив без змін рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 вересня 2019 року у справі № 713/477/19 в частині відмови в задоволенні позову стосовно вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Постановою від 21 січня 2022 року Верховний Суд залишив без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 713/477/19 і зазначив, що припинення права користування ОСОБА_1 спірним житлом не відповідає критерію пропорційності (потреби у демократичному суспільстві) згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) з огляду на те, що домоволодіння АДРЕСА_3 складається з двох будинків, в одному з яких проживають відповідачі. Крім спірного житлового будинку, іншого житла вони не мають.

ОСОБА_2 як власник житла 20 квітня 2023 року подав до Центру надання адміністративних послуг Вижницької міської ради заяву про зняття ОСОБА_1 із задекларованого / зареєстрованого місця проживання (перебування) за спірною адресою.

Вижницька міська рада 20 квітня 2023 року вирішила зняти ОСОБА_1 з зареєстрованого місця проживання (перебування), про що повідомила його листом від 20 квітня 2023 року.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційних скарг

ОСОБА_2 28 листопада 2023 року з використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 листопада 2023 року, рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 05 липня 2023 року залишити в силі.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

Заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права й як підстави касаційного оскарження цього судового рішення визначив те, що не сформульовано правовий висновок Верховного Суду щодо питання застосування Закону України від 05 листопада 2021 року № 1871-ІХ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1871-ІХ) у спірних правовідносинах.

Також ОСОБА_2 наголосив, що суд апеляційної інстанції, незважаючи на імперативні приписи статті 18 Закону № 1871-ІХ, безпідставно застосовує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11 травня 2023 року

у справі № 718/373/22 за позовом банку до фізичних осіб про визнання осіб такими, що втратили право користування майном, на яке звернено стягнення як на предмет іпотеки, та зняття з реєстраційного обліку.

За твердженням заявника, за наявності норми закону (статті 18 Закону № 1871-ІХ) посилання апеляційного суду на належність позивачу житлового сервітуту є безпідставним.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 не надходило.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 грудня 2023 року цивільну справу № 713/1153/23

(провадження № 61-17202ск23) призначено судді-доповідачці ОСОБА_3 , судді, які входили до складу колегії: Гулейков І. Ю., Ступак О. В.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2023 року № 1682/0/226-23 на підставі службової записки судді ОСОБА_3 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 713/1153/23 між суддями.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 грудня 2023 року цивільну справу № 713/1153/23

(провадження № 61-17202ск23) призначено судді-доповідачеві ОСОБА_3 , судді, які входили до складу колегії: Ігнатенко В. М., Фаловська І. М.

Ухвалою від 19 березня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 та витребував матеріали цієї справи із суду першої інстанції.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2024 року № 1169/0/226-24 у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_3 , на підставі службової записки секретаря Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Фаловської І. М. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 713/1153/23 між суддями.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2024 року цивільну справу № 713/1153/23 (провадження № 61-17202ск23) призначено судді-доповідачеві Коротуну В. М., судді, які входили до складу колегії: Червинська М. Є., Коротенко Є. В.

Ухвалою від 06 грудня 2024 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду, а ухвалою від 05 лютого 2025 року передав на розгляд об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою від 13 березня 2025 року об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду призначила справу до розгляду, ухвалою від 30 червня 2025 року на підставі частини четвертої статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 337/2535/2017 (провадження № 14-130цс18).

Ухвалою від 10 вересня 2025 року Велика Палата Верховного Суду повернула справу № 713/1153/23 (провадження № 14-79цс25).

Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16 травня 2018 року

у справі № 337/2535/2017, від яких просили відступити, сформульовані за іншого правового регулювання, інших фактичних обставин, предмету спору та суб`єктного складу, які не є подібними до правовідносин у цій справі.

Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в ухвалі про передачу цієї справи фактично ставилося на вирішення Великої Палати Верховного Суду питання, яке стосується зміни предметної юрисдикції спорів щодо реєстрації місця проживання, наявність або відсутність підстав для розгляду Великою Палатою Верховного Суду цієї справи мало визначатись з урахуванням вимог частини шостої статті 403 ЦПК України.

Втім умови, визначені в частині шостій статті 403 ЦПК України, при передачі справи не були враховані, що не відповідало вимогам наведеної норми процесуального права та унеможливило передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

ІV. ДОВОДИ ОКРЕМОЇ ДУМКИ СУДДІВ

З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюємо окрему думку.

Вважаємо помилковим повернення справи № 713/1153/23

(провадження № 14-79цс25) на розгляд об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Переконані, що Велика Палата Верховного Суду повинна була прийняти цю справу для продовження розгляду тому, що отримала її насамперед для вирішення питання про відступ від висновків Великої Палати Верховного Суду щодо визначення юрисдикції спору про правомірність зняття із задекларованого / зареєстрованого місця проживання (перебування) особи.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до правил пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, зокрема й на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Предметом спору у цій справі є, зокрема, оцінка правомірності прийняття Вижницькою міською радою рішення про зняття особи із зареєстрованого місця проживання.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду наголосила, що спір у цій справі пов`язаний з житловими правовідносинами та реєстраційними діями, проте вимога щодо реєстраційних дій (визнання рішення про зняття з місця проживання незаконним) у цьому випадку є самостійною, а не похідною від спору щодо такого майна або майнових прав.

Наведене узгоджується з частиною першою статті 2 Закону 1871-ІХ, відповідно до якої декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; 3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

Передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що мета декларування та реєстрації місця проживання (перебування) особи є в сфері регулювання публічного права і не стосується реалізації цивільних прав фізичної особи.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду слушно наголосила на тому, що частина друга статті 2 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-ІV) містила спеціальне застереження, що «реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження». Зазначене правило вилучено із Закону № 1382-ІV у зв`язку з тим, що частину другу статті 2 виключено на підставі Закону № 1871-ІХ. Натомість нині у частині четвертій статті 1 Закону № 1871-ІХ зазначено, що декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для виселення чи визнання за особою права на проживання та / або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.

Відповідно це правило не еквівалентне скасованій нормі Закону № 1382-ІV, що, на переконання об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, підтверджує відмову законодавця від принципу незалежності реалізації прав (зокрема, цивільних) від реєстрації місця проживання.

Майнові відносини щодо житла знаходяться за межами нормативного регулювання процедур декларування (реєстрації) місця проживання, встановлених Законом № 1871-ІХ. Визначаючи межі дії цього Закону, законодавець встановив, що:

- дія Закону № 1871-ІХ не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом (частина друга статті 1 Закону № 1871-ІХ);

- декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та / або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила (частина четверта статті 1 Закону № 1871-ІХ).

До того ж, правове регулювання цивільних відносин допускає, що фізична особа може мати кілька місць проживання, однак в сфері публічного права встановлено, що особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування) (частина перша статті 4 Закону № 1871-ІХ).

Тож, за твердженням об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, юридичний факт декларування (реєстрації) місця проживання не породжує цивільних (житлових) прав щодо житла, в якому особа проживає. Так само юридичний факт зняття з реєстрації не припиняє цивільних (житлових) прав особи щодо цього житла. Навпаки, юридичний факт набуття цивільних (житлових) прав є підставою для декларування (реєстрації) місця проживання особи, а юридичний факт припинення цивільних (житлових) прав особи є підставою для зняття її з реєстрації місця проживання (частина шоста статті 29 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виснувала, що майновий спір щодо підстав права власності або користування житлом не має вирішуватися шляхом розв`язання спору щодо правомірності рішення про зняття особи з реєстрації місця проживання.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1871-ІХ зняття особи із задекларованого / зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється:

1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником;

2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.

Наявність майнового спору про право власності або про право проживання унеможливлює здійснення реєстраційної дії в порядку, передбаченому Законом № 1871-ІХ.

Статтю 1 Закону № 1871-ІХ доповнено новою частиною такого змісту: «Відносини щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, а також їх оскарження в адміністративному порядку регулюються Законом України «Про адміністративну процедуру» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом».

Це, на думку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, підтверджує розмежування законодавцем майнових спорів щодо права власності або права користування житлом та адміністративних спорів щодо реєстрації місця проживання.

Об`єднана палата, проаналізувавши приписи частини першої статті 19 ЦПК України, пункту 1 частини першої статті 19 КАС України, а також статті 1, 2, 4, 18 Закону № 1871-ІХ, дійшла переконання, що декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи не стосується реалізації цивільних прав фізичної особи.

Проте, цей висновок не узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладениму постанові від 16 травня 2018 року у справі № 337/2535/2017 за позовом про визнання незаконною реєстрації місця проживання та зобов`язання скасувати реєстрацію місця проживання, відповідно до якого такий позов не носить публічно-правового характеру, оскільки спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з неправомірними діями відповідачів - фізичних осіб, вимоги ж до Департаменту реєстраційних послуг пред`явлено винятково з тих підстав, що зняття з реєстрації місця проживання відповідачів є обов`язком зазначеного органу, покладеним на нього законом. Відповідно спірні правовідносини є приватноправовими та підлягають розгляду за правилами ЦПК України.

Тобто, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 337/2535/2017 сформульовано загальний висновок щодо юрисдикції спорів про право власності, право користування житлом та про реєстрацію місця проживання.

Саме з наведених міркувань об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала, що висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 337/2535/2017, потребує конкретизації, оскільки спір щодо правомірності рішення органу реєстрації про зняття із задекларованого / зареєстрованого місця проживання (перебування) особи не є приватноправовим і не підтверджує наявність приватноправових відносин, тапередала справу на розгляд Великій Палаті Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 403 ЦПК України. За змістом зазначеного правила суд, що розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за потрібне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Отже, на нашу думку, об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду навела достатнє обґрунтування на підтвердження наявності підстав для прийняття цієї справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду задля вирішення питання про відступ від висновку Великої Палати Верховного суду, яке стосується визначення юрисдикції спору щодо правомірності рішення органу реєстрації про зняття із задекларованого / зареєстрованого місця проживання (перебування) особи.

Вирішення питання про відступ від висновків у раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду належить до виключної компетенції Великої Палати Верховного Суду. До того ж, цей відступ стосується зміни предметної юрисдикції спорів щодо реєстрації місця проживання, що також віднесено до виключної компетенції Великої Палати Верховного Суду.

Отже, вважаємо, що об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду належно обґрунтувала актуальність цієї проблеми, її складність та значущість для розвитку судової практики.

На наше переконання, об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виконала умови, передбачені частиною четвертою статті 403 ЦПК України, для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Судова практика у цій категорії спорів не є сталою, існує очевидна потреба у формуванні єдиної правозастосовної практики, і ці проблемні питання належать до компетенції Великої Палати Верховного Суду як інституції, діяльність якої спрямована на вирішення правової проблеми в цілях забезпечення однакового застосування судами норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом правовладдя є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

Оскільки принцип правовладдя (верховенства права) передбачає наявність правової визначеності, зокрема і під час вирішення питання стосовно потреби у відступі від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, правових підстав для повернення справи об`єднаній палаті Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не було.

ІV. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ АВТОРІВ ОКРЕМОЇ ДУМКИ

Вважаємо обґрунтованими та достатніми мотиви, викладені в ухвалі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 червня 2025 року про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою вирішення питання про відступ від її висновків щодо предметної юрисдикції спорів, які стосуються реєстрації місце проживання, викладених у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 337/2535/2017.

З огляду на те, що питання про відступ від висновків Великої Палати Верховного Суду як і питання про визначення юрисдикції належать до виключної компетенції Великої Палати Верховного Суду, переконані, що вона безумовно повинна була прийняти справу № 713/1153/23 до свого розгляду.

Судді: С. О. Погрібний

О. В. Ступак