Провадження № 22-ц/812/1590/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 вересня 2025 року м. Миколаїв

справа № 490/6220/13-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 23 червня 2025 року під головуванням судді Гуденко О.А., повне судове рішення складено цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно.

Позивач зазначав, що 16 березня 2004 року він придбав у ОСОБА_3 згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельну ділянку, загальною площею 500 кв.м. по АДРЕСА_1 . Нотаріусом зроблено відмітку про перехід до нього права власності на вказану земельну ділянку у Державному акті на право приватної власності на землю серії МК за реєстровим №814 від 02.06.1994 року. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29 листопада 2002 року, укладеного із ОСОБА_4 , він також є власником житлового будинку, розташованого на земельній ділянці загальною площею 561 кв.м. по АДРЕСА_1 , а 26 жовтня 2010 року він придбав у ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельну ділянку, загальною площею 561 кв.м., яка прилягає до придбаного раніше будинку по АДРЕСА_1 .

Таким чином, як вказав позивач, він є власником двох земельних ділянок: земельної ділянки площею 500 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 - яка значилася за таким номером ще з 1989 року, та земельної ділянки площею 561 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 - яка з 1989 по 1993 роки значилася під номером

АДРЕСА_2 , рішенням Державного кадастрового реєстратора Управління Держземагенства Миколаївського району у Миколаївській області № РВ-013 від 09.04.2013 року йому було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої ділянки або її частини.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 500 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , придбану за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16.03.2004 року, укладеним між ним та ОСОБА_3 , посвідченим приватним нотаріусом Лашиною О.П. та зареєстрованим в реєстрі №674, а також скасувати державний акт на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2016 року позов задоволено. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2016 року вищезазначене заочне рішення суду скасовано, призначено справу до розгляду.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2017 року вказаний позов залишено без розгляду. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10 березня 2017 року вищезазначену ухвалу суду скасовано, справу направлено до того ж суду для розгляду.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.12.2024 року прийнято уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Миколаївської міської ради, в якій він остаточно просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 500 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , придбану за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16.03.2004 року, укладеним між ним та ОСОБА_3 , посвідченим приватним нотаріусом Лашиною О.П. та зареєстрованим в реєстрі №674, та названу у договорі як земельна ділянка за адресою : АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від цієї ж дати провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_3 закрито на підставі п.7 ч. 1 ст.255 ЦПК України.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Білик С.І. - просив відмовити у задоволенні позову. Зазначав, що у позивача з 2002 року було достатньо часу для приведення своєї власності до вимог чинного законодавства, які він проігнорував, право власності позивача на спірну земельну ділянку так і не зареєстровано. Спірна земельна ділянка, яка, на думку позивача, мала № 23, була вільною від забудов, ні за ким не зареєстрованою, отже ОСОБА_5 звернувся з правомірним клопотанням до Миколаївської міської ради про передання йому цієї ділянки у оренду, а потім у власність. ОСОБА_2 , на той час вже будучи власником сусіднього домоволодіння, викупив 22.12.2011 року у громади міста вказану земельну ділянку, проте ОСОБА_1 чинив перешкоди у користуванні ним цією землею, блокував під`їзди. Рішенням суду у справі № 1423/20100/2012 було встановлено неправомірність та безпідставність тверджень ОСОБА_1 . Отже, позивач не може в судовому порядку захистити своє право власності, якого в нього і немає в розумінні ст. 125 ЗК України.

У відзиві на позовну заяву Миколаївська міська рада просила відмовити у задоволенні позову. Зазначала, що ОСОБА_2 , правомірно набув право власності на земельну ділянку площею 755 кв.м. по АДРЕСА_1 . Вважала, що двічі відбулася купівля-продаж земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд встановив, що позивач не виконав свої обов`язки, як встановлені договором, за яким він придбав спірну земельну ділянку, так і встановлені чинним на той час законодавством щодо реєстрації свого права власності на придбану земельну ділянку, площею 500 кв.м., а тому право власності на спірну земельну ділянку на підставі вказаного договору у позивача не виникло.

Також суд першої інстанції вважав, що з урахуванням обставин, на які посилаються сторони в обґрунтування своїх доводів, тривалості спірних правовідносин і необхідності вирішити спір між співвласниками, в даному випадку застосування принципу «jura novit curia» не порушить принцип диспозитивності цивільного судочинства та, виходячи із суті дійсних правовідносин сторін, дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту прав позивача є заявлення позовних вимог про витребування від відповідача майна на підставі ст. 388 ЦК України. Разом із тим, оцінив добросовісність поведінки зареєстрованого володільця нерухомого спірного майна - ОСОБА_2 , суд виходив з того, що той як добросовісний набувач набув право власності на спірну земельну ділянку, вільну від незареєстрованого права позивача, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Крім того, суд першої інстанції звертав увагу на те, що позивачем взагалі не заявлено вимог до Миколаївської міської ради, а тому він позбавлений можливості оцінити підставність позовних вимог ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2025 року та ухвалити нове, про задоволення позову.

Апелянт зазначав, що суд першої інстанції не дав належної оцінки висновку судової будівельно-технічної експертизи №338-340 від 29 квітня 2015 року, в якому експерт встановив, що 500 кв.м. ділянки, яка рішенням Миколаївської міської ради №36/60 від 04.09.2009 р. була надана в оренду ОСОБА_2 , фактично належать ОСОБА_1 . Звертав увагу, що його представником ОСОБА_6 подавалося клопотання про виклик та допит свідків та для надання пояснень - експерта, який складав висновок №338-340 судової будівельно-технічної експертизи, дане клопотання судом було задоволене, проте ані свідки, ані експерт допитані судом під час судового розгляду не були. Апелянт вказував, що суд також не дав належної оцінки тому факту, що постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 14 вересня 2015 року у справі №1423/18165/2012 позов ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради був задоволений, Визнано незаконним та скасовано п. 3 р.4 рішення Миколаївської міської ради №36/60 від 04.09.2009 р. «Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району міста Миколаєва», яким було надано в оренду ОСОБА_2 земельну ділянку; визнано незаконним та скасовано пункт 8 рішення Миколаївської міської ради № 11/29 від 24 листопада 2011 року «Про продаж земельних ділянок громадянам, юридичним особам та внесення змін до рішень міської ради», на підставі якого ОСОБА_2 навбув право власності на земельну ділянку. Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_2 оскаржував його в апеляційній та касаційній інстанціях, проте постанова Центрального районного суду м.Миколаєва від 14 вересня 2015 року була залишена без змін. На думку ОСОБА_1 , викладене доводить, що спірна земельна ділянка належить на праві власності йому, а ОСОБА_2 набув її незаконно.

Також апелянт вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.02.2013 року у справі №1423/20100/2012, оскільки це рішення не має будь-якого доказового значення для даної справи. Щодо посилання суду на те, що позивачем не було заявлено вимог до Миколаївської міської ради, то апелянт зазначає, що порушене Миколаївською міською радою його право було відновлене постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 14.09.2015 року у справі № 1423/18165/2012, тому додатково заявлення вимог до вказаного органу влади є недоцільним. На думку апелянта, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 добросовісно набув та зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку є помилковим, оскільки у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 суд виснував, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, і лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17, від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 06 жовтня 2021 р. у справі № 910/13574/20. У вказаних постановах Верховний Суд дійшов висновку, що право власності витікає не з його державної реєстрації, а з правочину, яким таке право набувається. А тому, факт відсутності державної реєстрації майна, на яке право власності виникло з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, не є та не може бути підставою для встановлення права власності на нього іншою особою. До того ж, оскільки рішення Миколаївської міської ради, на підставі якого відповідачу було передано у власність земельну ділянку - скасовано рішенням суду, то вважає, що у будь-якому разі відповідач не мав правової підстави для отримання у власність оспорюваної земельної ділянки. А позбавлення позивача права власності суперечить вимогам Конституції України та нормам ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін. Зазначав, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження правомірності вимог позивача, натомість має місце зловживання своїми правами, порушення позивачем вимог чинного законодавства та прав інших осіб, моральних засад суспільства.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Петрина О.В. - підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Білик С.І. - заперечував проти задоволення позовних вимог.

Представник Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином сповіщені, про причину неявки не повідомили.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

Як слідує з матеріалів справи рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів від 23 червня 1984 року № 214 були виділені земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків, зокрема: ОСОБА_7 - площею 500 кв.м. по АДРЕСА_3 ; ОСОБА_8 - площею 500 кв.м. по АДРЕСА_4 ; ОСОБА_9 - площею 500 кв.м. по АДРЕСА_1 ; ОСОБА_10 - площею 500 кв.м. по АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 8-14).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_8 , було відведено в натурі земельну ділянку, площею 500 кв.м., по АДРЕСА_4 , про що видано Акт від 15 березня 1990 року (т. 1 а.с. 15)

Згідно витягу з рішення Виконкому Центральної райради № 73 від 23 квітня 1993 року "Про продаж недобудованого жилого будинку" дозволену ОСОБА_8 продаж недобудованого житлового будинку 27% готовності по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 16).

03 червня 1993 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори відповідно до якого ОСОБА_4 придбав у власність житловий будинок незакінчений будівництвом за адресою АДРЕСА_6 (як зазначено у п.1 цього договору). У договорі вказано, що цей будинок належить продавцю на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, що посвідчений нотаріально 25.10.1990 за №2-4416, зареєстрованого в Миколаївському БТІ 02.11.1990 за № 70, є невід`ємною частиною цього договору (т. 2 а.с. 102).

01 березня 1996 року рішенням ММР № 61 "Про відведення, додаткове відведення і надання у приватну власність земельних ділянок громадянам" ОСОБА_4 передано у приватну власність до раніше відведеної земельної ділянку додаткову земельну ділянку площею 61 кв.м., отже загальна площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 складає 561 кв.м. (т. 1 а.с. 19).

03 квітня 1996 року ОСОБА_4 отримав Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , загальною площею 561 кв.м., що передана йому у власність на підставі рішенням ММР № 61 від 01 березня 1996 року (т. 1 а.с. 24).

23 травня 1997 року ОСОБА_4 введено в експлуатацію закінчений будівництвом житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 20-22). В зв`язку із чим вищевказаний договір купівлі-продажу був зареєстрований в БТІ 11.08.1997 року за № 20338 (цілий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 102).

29 листопада 2002 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, Копієвський О.С. продав, а позивач ОСОБА_1 придбав житловий будинок з відповідними господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці, площею 561 кв.м. за цією ж адресою (т. 1 а.с. 25-26).

26 жовтня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, Копієвський О.С. продав, а ОСОБА_1 купив вищевказану земельну ділянку, площею 561 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 , про що приватним нотаріусом Ласурія С.А, зроблено також відповідний напис про перехід права власності на державному акті (т. 1 а.с. 27-28).

Згідно з Витягом з Державного реєстру правочинів земельна ділянка (кадастровий номер :15:025:0025), площею 561 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 - реєстрація права власності здійснена приватним нотаріусом 26.10.2010 року (т. 1 а.с. 29-30).

Аналогічна інформація зазначена у Державному земельному кадастрі про право власності та речові права на земельну ділянку станом на 11.03.2021 року (т. 2 а.с. 173).

Також з матеріалів справи слідує, що 24 вересня 1993 року ОСОБА_9 (якому відповідно до рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23.06.1984 року № 214 була виділена земельна ділянка площею 500 кв.м. по АДРЕСА_1 ) був виданий Державний акт на право приватної на вказану земельну ділянку на підставі рішення ММР від 23.06.89 № 214 та від 12.02.1993 № 16/11, зареєстрованого у книзі записів державних актів на землю за № 410 (т. 2 а.с. 168).

06 жовтня 1993 року ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори, продав земельну ділянку площею 500 кв.м. по АДРЕСА_1 , - ОСОБА_3 . На договорі купівлі-продажу земельної ділянки міститься реєстраційний напис про те, що земельна ділянка зареєстрована в КП ММБТІ за реєстровим № 52 18 жовтня 1993 року (т. 1 а.с. 40-41).

02 червня 1994 року ОСОБА_3 отримав Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,05 га, що була передана йому у власність на підставі рішення Миколаївської міської ради від 12.02.1993 року за № 16/11 та договору купівлі-продажу від 18.10.1993 року, зареєстрований у Книзі записів державних актів за № 814 (т. 1 а.с. 46).

16 березня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за рееєстр. № 674, ОСОБА_3 продав земельну ділянку, площею 0,05 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 - позивачу у справі. В договорі зазначено, що відчужувана земельна ділянка належить продавцеві на підставі Державного акту від 02 червня 1994 року за № 814 (т.1 а.с. 33-34).

Матеріалами справи підтверджується, що 08 квітня 2013 року на замовлення ОСОБА_1 Миколаївською регіональною філією ДП «Центр дежавного земельного кадастру» була виготовлена технічна документація з землеустрою на земельну ділянку площею 0,05 га по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.42-45).

На підставі вказаної технічної документації рішенням № РВ-013 від 09.04.2013 року Державного кадастрового реєстратора Управління Держземагенства Миколаївського району у Миколаївській області Чмирю С.М. відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої ділянки або її частини (т. 1 а.с. 57-59).

Отже, на підставі нотаріально посвідчених договорів позивачем ОСОБА_1 було придбано дві земельні ділянки, адресою яких зазначено АДРЕСА_1 : на підставі договору купівлі-продажу від 16 березня 2004 року - площею 500 кв.м., що була придбана ним у ОСОБА_3 , та на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2010 року площею 561 кв.м., що була придбана ним у ОСОБА_4 (про яку у договорі купівлі-продажу від 03 червня 1993 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 зазначено, що колишня адреса: АДРЕСА_4 ).

Як слідує з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального кругу Машковою С.М. (т. 3 а.с. 158-160).

Вказаний договір у матеріалах справи відсутній та представник ОСОБА_2 в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції не зміг пояснити у кого-саме відповідач ОСОБА_2 придбав вказаний будинок.

17 березня 2004 року ОСОБА_2 був виданий Державний акт № 514 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_5 , площею 633 кв.м. Підставою видачі акту зазначено рішення Миколаївської міської ради від 12.12.2003 року (т. 1 а.с. 155).

04 вересня 2009 року Миколаївська міська рада прийняла рішення № 36/60 "Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району м.Миколаєва", пунктом 3 розділу 4 якого було затверджено проект землеустрою щодо відведення в оренду терміном на 25 років земельної ділянки площею 755 кв.м, з віднесенням її до земель індивідуального житлового будівництва, за рахунок земель домоволодіння по АДРЕСА_5 ; надано ОСОБА_2 в оренду терміном на 25 років земельну ділянку площею 755 кв.м для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою.

На підставі цього рішення 16 жовтня 2009 року між Миколаївською міською радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди землі, на підставі якого останньому передано в оренду вказану земельну ділянку площею 755 кв.м.

24 листопада 2011 року Миколаївська міська рада прийняла рішення № 11/29 "Про продаж земельних ділянок громадянам, юридичним особам та внесення змін до рішень міської ради", пунктом 8 якого вирішено продати ОСОБА_2 земельну ділянку площею 755 кв.м за 37629,4 грн 40 коп. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_5 .

На підставі договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки від 22 грудня 2011 року, зареєстрованого за № 4368, ОСОБА_2 30 березня 2012 року було видано Державний акт серії НК№838622 на вказану земельну ділянку площею 0,0755 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (т. 1 а.с. 157).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_11 зазначав, що земельна ділянка, яка була виділена ОСОБА_2 в оренду, а в подальшому останньому була продана та на неї видано державний акт, фактично належить йому (позивачу), оскільки саме за рахунок земельної ділянки, придбаної ним у ОСОБА_3 , площею 500 кв. м., яка є вільною від забудов, було виділено земельну ділянку відповідачу.

ОСОБА_2 , заперечуючи проти позову посилався на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 26.02.2013 року у справі № 1423/20100/2012, залишеного без змін Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 01.04.2013 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 було відмовлено з тих підстав, що його право власності на цю земельну ділянку набуто правомірно на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2011 року, а тому не може бути визнано за ним повторно на підставі рішення суду. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_11 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено за недоведеністю.

Разом із тим постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 14.09.2015 року у справі №1423/18165/2012 за позовом ОСОБА_11 до Миколаївської міської ради було визнано незаконними та скасовано пункт 3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 36/60 від 4 вересня 2009 року "Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району міста Миколаєва. Визнано незаконним та скасовано пункт 8 рішення Миколаївської міської ради № 11/29 від 24 листопада 2011 року "Про продаж земельних ділянок громадянам, юридичним особам та внесення змін до рішень міської ради".

Тобто вказаним судовим рішенням якого були було визнані незаконними та скасовані рішення Миколаївської міської ради в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду терміном на 25 років земельної ділянки площею 755 кв.м, з віднесенням її до земель індивідуального житлового будівництва, за рахунок земель домоволодіння по АДРЕСА_5 та надання ОСОБА_2 в оренду терміном на 25 років вказаної земельної ділянки, а також щодо її продажу ОСОБА_2 .

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_2 була залишена без задоволення, а постанова Центрального районного суду м.Миколаєва від 14.09.2015 року - залишена без змін. Постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 також було відмовлено, а вищевказані судові рішення були залишені без змін.

Предметом спору у вказаній справі було з`ясування питання чи дійсно оскаржувані позивачем рішення Миколаївської міської ради мали наслідком відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, що належить ОСОБА_11 .

Вирішуючи спір, суди дійшли висновку, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження, оскільки обставини, на які він покликався, були предметом дослідження судової будівельно-технічної експертизи.

Так, експертом було з`ясовано, що межі земельної ділянки 755 кв.м. повністю співпадають в частці 500 кв.м. з фактичними межами земельної ділянки ОСОБА_3 , яка на підставі договору купівлі-продажу від 16.03.2004 року була продана ОСОБА_11 .

При цьому Верховний Суд у своїй постанові вважав доведеним, що позивач набув право власності на спірну земельну ділянку до відведення її ОСОБА_2 . Розпорядившись земельною ділянкою, площа якої значною мірою збігається з площею земельної ділянки, належної на праві власності ОСОБА_11 , міська рада порушила право власності позивача. Оскільки ОСОБА_11 набув право на цю земельну ділянку у встановленому законом порядку, то воно підлягає захисту шляхом визнання протиправним та скасування рішень, які порушують це право.

Також Верховний Суд зауважив, що у справі №1423/20100/2012 суди не досліджували місце розташування та перетин меж земель міста, за рахунок яких ОСОБА_2 було відведено землю, та межі сусідніх земельних ділянок, а тому суди у справі, що переглядалась в касаційному порядку (№1423/18165/2012) обґрунтовано не обмежилися висновками суду, наведеними у рішенні Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.02.2013 року.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку суд першої інстанції, відмовляючи у позові ОСОБА_1 виходив з двох взаємовиключних підстав.

Так, встановивши, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на час розгляду справи право власності позивача ОСОБА_1 на будь-яку земельну ділянку по АДРЕСА_1 - не зареєстровано, тоді як право власності відповідача ОСОБА_5 на земельну ділянку, загальною площею 1142 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :15:019:0026, зареєстровано з 13.06.2016 року на підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01.06.2016 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що у позивача не виникло право власності на земельну ділянку, площею 500 кв.м по АДРЕСА_1 на підставі укладеного із ОСОБА_3 16 березня 2004 року нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. За такого суд вважав, що в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на цю земельну ділянку слід відмовити з огляду на відсутність порушеного, невизнаного або оспорюваного права позивача.

Проте колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про недоведення ним порушення його прав власника спірної земельної ділянки.

Так, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже встановлені судовими рішеннями у справі №1423/18165/2012 обставини свідчать про обґрунтованість доводів ОСОБА_1 про порушення його прав власника спірної земельної ділянки.

На спростування доводів позивача відповідачем ОСОБА_2 належних та достатніх доказів не надано, судова експертиза у даній справі не призначалась.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Приписами статті 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі №373/326/17, пославшись на свою сталу та сформовану судову практику, вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений.

Отже суд першої інстанції правильно зазначив, що належним та ефективним способом захисту прав позивача є заявлення позовних вимог про витребування від відповідача майна на підставі статей 387, 388 ЦК України.

Проте з висновком суду про можливість з урахуванням конкретних обставин цієї справи застосування принципу «jura novit curia» та самостійного обрання судом належного способу захисту прав позивача, апеляційний суд не може погодитись з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 виснувала, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18); від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18); від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19); від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-84гс20 та інших).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду послідовно виснує, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

Таким чином, позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку не відповідає належному способу захисту у цій справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Одним із засад (принципів) цивільного судочинства є принцип диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України, частина перша статті 13 ЦПК України).

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та самостійно обирати правову підставу і предмет позову. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16.

Застосування судом принципу "jura novit curia" ("суд знає закони") полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19); від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) та інших.

Пред`являючи позов, позивач просив визнати за собою право власності на спірну земельну ділянку, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що відповідачка отримала землю з порушенням вимог чинного земельного та водного законодавства, оскільки ділянка перебувала у державній власності, відносилася до земель водного фонду.

Як зазначалося вище, принцип "jura novit curia" ("суд знає закони") застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.

Застосування судом принципу "jura novit curia" ("суд знає закони") не є безмежним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від "Гусєв проти України" від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людинивказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Зазначений висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 вересня 2024 року у справі № 278/2111/23, від 04 грудня 2024 року у справі № 485/1500/21, від 28 липня 2025 року у справі № 711/8019/23.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 року у справі №554/154/22 звертала увагу, що у процесуальному законодавстві принцип диспозитивності реалізується через засадниче правило «ne eat judex ultra petita partium» - немає суду за межами вимог сторін. Тобто у судовому процесі потрібно виходити з того, що саме стороні належить право обрати та визначити цілі свого звернення до суду. Суд не вправі змінювати обране особою спрямування, а помилка у праві має наслідком відмову у задоволенні вимог процесуального звернення або інші несприятливі правові наслідки. Вихід суду за межі заявлених доводів та вимог процесуального звернення конкурує з принципом змагальності, оскільки жодна сторона судового процесу не повинна спростовувати те, на що інша сторона не посилалася (пункти 87, 88).

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що вирішення судом першої інстанції позовної вимоги про витребування земельної ділянки без заявлення таких вимог позивачем, який заявляв вимогу про визнання права власності, порушує принцип диспозитивності цивільного процесу та буде свідчити про вихід суду за межі позовних вимог, що суперечить частині першій статті 13 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав встановлення судом добросовісності поведінки зареєстрованого володільця нерухомого спірного майна - ОСОБА_2 , що виключає можливість витребування у нього спірного майна.

Разом із тим, оскільки позивачем було обрано спосіб захисту, який є неефективним для захисту його прав це є самостійною підставою для відмови у задоволення позову.

При цьому ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися до суду із належно обраним способом захисту права, а тому відсутні підстави вважати, що право на доступ до суду та справедливий судовий розгляд відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції є порушеним.

Таким чином згідно п. 4 частини першої статті 376 ЦПК України існують підстави для зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні аба зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За такого оскаржуване рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції даної постанови.

Отже апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З огляду на приписи частини першої статті 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено, то відсутні підстави для відшкодування сплаченого позивачем судового збору.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 10 вересня 2025 року