ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Дніпропетровської області, треті особи: Головне Управління Державної казначейської служби України, Дніпропетровська обласна прокуратура, про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2024 позивач звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Дніпропетровської області, треті особи: Головне Управління Державної казначейської служби України, Дніпропетровська обласна прокуратура, про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є потерпілою в кримінальному провадженні, відомості про яке було внесено за її заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0002776 від 02.12.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

У своїй заяві про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 зазначила, що 13.08.2016 року в неї було викрадено виплатну картку ПАТ КБ «ПриватБанк». Оскільки грошових коштів на ній не було, найближчі дні зарахування не очікувались, картка була заблокована пізніше, а замість неї випущена інша. Однак через місяць виявилося, що 13.08.2016 року о 16 год. 43 хв. на вкрадену картку ПАТ «А-Банк» видав кредит у сумі 27 497,50 грн., і цю суму було знято, за даними оператора «гарячої лінії» ПАТ «А-Банк», через банкомати ПАТ КБ «ПриватБанк»:13.08.2016 року 8 000 грн., 14.08.2016 року 4 000 грн., 3 000 грн., 3 000 грн. і 4 000 гн. Гроші знято в банкоматах, що розташовані на лівому березі Дніпра, але позивач мешкає на правому, тому не могла їх зняти фізично. Після звернення до банку, позивач дізналася, що на викрадену банківську картку зараховано кошти у вихідний день на підставі заяви, яку ОСОБА_1 не підписувала.

Все це стало для позивача потрясінням, від якого позивач не може оговтатися, оскільки виховувала малолітню дитину, існувала на маленьку заробітну плату медичної сестри.

Більшим потрясінням для позивача стала кричуща бездіяльність співробітників поліції, яка почалася з дня подання заяви про кримінальне правопорушення, оскільки відомості за її заявою не було внесено до ЄРДР, тому позивач була змушена звернутися зі скаргою на бездіяльність співробітників поліції до слідчого судді. На підставі ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.11.2016 року внесено відомості до ЄРДР. Однак це далося позивачу ціною нечуваних страждань, адже вона витрачала час та зусилля для звернення до Першого дніпропетровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, де їй призначили адвоката для надання допомоги як потерпілій у кримінальному провадженні.

У подальшому слідчий СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надала доручення відповідним співробітникам про проведення слідчих (розшукових) дій, зокрема, встановлення та допит свідків та очевидців скоєння злочину, відпрацювання осіб, які раніше були засуджені за аналогічні злочини, та перевірку щодо причетності до даного злочину, встановлення наявності на місці вчинення злочину камери відеоспостереження, у разі наявності витребувати відеозапис. Але незважаючи на невиконання доручення, 30.06.2017 року постановою слідчого закрито кримінальне провадження.

Позивач зазначила, що від цього вона втратила сон і спокій, що не дозволяло їй нормально спілкуватися з людьми і працювати. Оскільки на кредитні кошти нараховувалися відсотки, позивач була змушена повернути кошти з нарахованими відсотками.

Постанова про закриття кримінального провадження була скасована за скаргою позивача ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2018 року. У ухвалі слідчого судді встановлено, що будь-яких слідчих дій, спрямованих на з`ясування обставин, на котрих зауважував заявник, здійснено не було, зокрема, слідчим не встановлено осіб, на яких вказувала потерпіла, які можливо причетні до вчинення кримінального правопорушення, не витребувано у банківської установи інформації з камер відео спостереження банкоматів, з котрих знімалися грошові кошти потерпілої, що могли зафіксувати особу, яка знімала кошти, а також слідчим не відібрано пояснення у відповідальних осіб банку щодо оформлення у вихідний день кредиту, не було проведено інших слідчих дій, спрямованих на з`ясування всіх обставин кримінального провадження.

Після скасування постанови про закриття кримінального провадження слідчим було скеровано щодо проведення слідчих дій, які виконані не були, а провадження постановою слідчого від 28.09.2018 року закрито.

За скаргою позивача ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.01.2020 року постанову про закриття провадження скасовано.

Після цього слідчий розглянув клопотання представника ОСОБА_1 та задовольнив, але вимоги клопотання виконано не було, жодної слідчої дії не вчинено, а 26.06.2020 року винесено постанову про закриття кримінального провадження.

За скаргою позивача ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.12.2020 року постанову про закриття провадження скасовано. Але в подальшому ухвала так і не була виконана, досудове розслідування не відновлено.

У позові зазначено, що безвідповідальність відповідача є відвертим знущанням над нею, оскільки жодних труднощів з розкриттям даного кримінального правопорушення не існувало, а позивач до останнього вірила, що поліція виконує свої обов`язки належним чином.

Позивач зазначає, що зазнала приниження її честі, гідності, нечуваних моральних переживань у зв`язку з численними і безрезультатними відвідуваннями поліції, судових засідань, написанням численних скарг, внаслідок чого порушено її нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного суспільного життя, порушення стосунків з оточуючими. Через бездіяльність відповідача позивача постійно супроводжує відчуття відчаю, страху, сорому, приниження ще й від того, що вже спливли процесуальні строки, визначені для притягнення до кримінальної відповідальності винної особи, визначені ч. 1 ст. 190 КК України.

З дати внесення відомостей про кримінальне правопорушення спливло майже 7 років. При цьому крім допитів позивача та її неповнолітньої доньки, ніякі слідчі (процесуальні) дії не проводилися, незважаючи на багаточисленні вказівки прокурорів і судів.

На підставі викладеного позивачка просила стягнути на її користь з Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, треті особи: Головне Управління Державної казначейської служби України, Дніпропетровська обласна прокуратура, про відшкодування моральної шкоди-відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.11.2016 року позивач звернулася до Індустріального РВ ДМУ ГУ поліції в Дніпропетровській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з заявою ОСОБА_1 13.08.2016 року в неї викрадено картку ПАТ КБ «ПриватБанк», яка в подальшому була заблокована. Але через місяць виявилося, що 13.08.2016 року на вкрадену картку ПАТ «А-Банк» видав кредит у сумі 27 467,50 грн.. 22 000 грн. із вказаної суми в подальшому було знято через банкомати ПАТ КБ «ПриватБанк»: 13.08.2016 року 8 000 грн., 14.08.2016 року у різний час 4 000 грн., 3 000 грн., 3 000 грн. і 4 000 грн. Після звернення до банку ОСОБА_1 дізналася, що кошти на карту зараховано на підставі заяви, написаної від її імені, при цьому її підпис на заяві відсутній (а.с.7).

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на бездіяльність співробітників поліції щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Згідно з витягом з ЄРДР 02.12.2016 року Індустріальним ВП Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, поданою 21.11.2016 року, внесено відомості до ЄРДР за № 0002776 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Слідчим СВ Індустріального ДВП в Дніпропетровській області надано доручення на проведення слідчих (розшукових) дій.

Постановою слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Побежимової О.С. від 30.06.2017 року закрито кримінальне провадження.

Представник ОСОБА_1 адвокат Довгаль С.М. звернувся до слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на вищевказану постанову. За результатом розгляду скарги слідчим суддею постанову скасовано. В ухвалі слідчого судді зазначено: «Будь-яких слідчих дій, спрямованих на з`ясування обставин, на котрих зауважував заявник, здійснено не було, зокрема, слідчим не встановлено осіб, на яких вказувала потерпіла, які можливо причетні до вчинення кримінального правопорушення, не витребувано у банківської установи інформації з камер відео спостереження банкоматів, з котрих знімалися грошові кошти потерпілої, що могли зафіксувати особу, яка знімала кошти, а також слідчим не відібрано пояснення у відповідальних осіб банку щодо оформлення у вихідний день кредиту, не було проведено інших слідчих дій, спрямованих на з`ясування всіх обставин кримінального провадження.»

Після скасування постанови про закриття кримінального провадження, слідчим надано доручення на проведення слідчих (розшукових) дій, а у подальшому 28.09.2018 року винесено постанову про закриття кримінального провадження. Представник ОСОБА_1 адвокат Довгаль С.М. звернувся до слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на вищевказану постанову. За результатом розгляду скарги ухвалою слідчого судді від 27.01.2020 року постанову слідчого скасовано.

Після скасування постанови слідчого представник Довгаль С.М. звернувся до слідчого з клопотанням у кримінальному провадженні. Постановою слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Чикаліної Н.А. від 23.03.2020 року клопотання представника ОСОБА_2 задоволено. Постановою слідчого від 26.06.2020 року кримінальне провадження закрито.

Представник ОСОБА_1 адвокат Довгаль С.М. звернувся до слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на вищевказану постанову. За результатом розгляду скарги ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.12.2020 року постанову слідчого скасовано.

З пояснень представника Дніпропетровської обласної прокуратури вбачається, що ухвала слідчого судді від 15.12.2020 року виконана не була, а 12.12.2024 року перший заступник керівника окружної прокуратури скасував постанову слідчого СВ Індустріального ВП Дніпровського ВП ГУНП в області від 26.06.2020 року про закриття кримінального провадження, 15.01.2025 року досудове розслідування поновлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 року по справі №335/6977/22 зробила такі висновки, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Отже, в даному випадку не застосовується норма ст. 1176 ЦК України, а підлягають застосуванню положення ст.ст. 1173 - 1174 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування або посадової або службової особи таких органів незалежно від вини цієї особи.

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач, звертаючись з позовом, обґрунтовує завдання їй моральної шкоди тим, що органи досудового розслідування внесли відомості про кримінальне правопорушення за її заявою тільки після розгляду слідчим суддею скарги на невнесення таких відомостей, а також тим, що орган досудового розслідування, не вчинивши слідчих дій, тричі закривав кримінальне провадження № 0002776, а ухвалою слідчого судді такі постанови були скасовані.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постановах від 20.03.2019 року у справі № 918/203/18, від 28.10.2020 року у справі № 904/3667/19 дійшов висновку про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.

Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Сам по собі факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності (див. постанови Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 686/27967/19 (провадження № 61-14451св20), від 31 травня 2024 року у справі № 463/9819/21 (провадження № 61-13921св23)).

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (Постанова Велика Палата Верховного Суду від 22.01.2025 року по справі №335/6977/22).

Обґрунтовуючи наявність моральної шкоди, позивач зазначила, що зазнала нечуваних страждань, адже вона витрачала час та зусилля для звернення до Першого дніпропетровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, де їй призначили адвоката для надання допомоги як потерпілій у кримінальному провадженні, а також зазнала приниження її честі, гідності, нечуваних моральних переживань у зв`язку з численними і безрезультатними відвідуваннями поліції, судових засідань, написанням численних скарг, внаслідок чого порушено її нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного суспільного життя, порушення стосунків з оточуючими. Вказувала, що через бездіяльність відповідача її постійно супроводжує відчуття відчаю, страху, сорому, приниження. Також, що вона втратила сон і спокій, що не дозволяло їй нормально спілкуватися з людьми і працювати.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, колегія суддів вважає, що позивачем жодним чином не обґрунтовано та не наведено переконливих доводів щодо завдання їй моральної шкоди органом досудового розслідування Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, наявності причинно-наслідкового зв`язку між обставинами дій органу та наслідків свого стану, який описує позивач, а також обґрунтування розміру такої шкоди.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 17 вересня 2025 року.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: