Дата документу 05.09.2025Справа № 554/3584/25
Провадження № 2/554/2694/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2025 року м. Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави у складі: головуючого судді - Бугрія В.М., за участю секретаря судових засідань Мазніченко М.А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради про стягнення аліментів на утримання дитини та встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні малолітньої дитини,-

встановив:

17 березня 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради про стягнення аліментів на утримання дитини та встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні малолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є батьком неповнолітньої ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції 19 липня 2008 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_4 , батьками вказано: батько ОСОБА_1 , матір?ю - ОСОБА_3 .

Слід зазначити, що позивач і відповідач проживали з 2006 року однією сім?єю в цивільному шлюбі без реєстрації, в цивільному шлюбі в них народилася донька.

За час життя, відповідач не бажала реєструвати шлюб з позивачем, хоча він неодноразово пропонував їй, час від часу вона покидала сім?ю мотивуючи це працею за кордоном (Польща, Чехія, Італія), де як виявилося фактично проживала зі своїм першим цивільним чоловіком, як стало відомо пізніше від спільних знайомих. Перебуваючи за кордоном відповідачка час від часу перераховувала кошти на утримання доньки, але починаючи з кінця 2019 року вона взагалі самоусунулася від утримання та виховання доньки, переклавши всі батьківські обов?язки на позивача.

Фактично з грудня 2019 року відповідач залишила сім?ю і остаточно пішла жити до попереднього цивільного чоловіка.

З початком повномасштабного вторгнення відповідачка проживала за кордоном зі своїм цивільним чоловіком, вона телефонувала доньці та запрошувала її до себе, але донька відмовилася. Станом на даний час відповідачка проживає в місті Полтаві разом зі своїм співмешканцем, донька неодноразово бачила її в місті, але остання не поцікавилася навіть як справи у доньки та не запропонувала їй ніякої допомоги.

Позивач повністю утримує спільну доньку, займається її вихованням, на сьогоднішній день донці 16 років і вона весь час проживала і проживає разом з позивачем. Він особисто несе витрати на її утримання, одяг, харчування, навчання та дозвілля, не дивлячись на те, що донька прописана за місцем реєстрації відповідачки ( АДРЕСА_1 ), фактично там донька мешкати не має змоги, так як там проживає літня матір відповідачки.

Для доньки позивач створив усі необхідні умови для комфортного проживання та розвитку дитини, має окрему кімнату із зручними для дитини меблями, місцем для навчання, сну та відпочинку. Дитина зростає та виховується в любові, турботі та повазі.

Позивач забезпечує доньку необхідним одягом та взуттям відповідно до віку та сезону та несе інші витрати, пов?язані із вихованням дитини. Дитина повноцінно харчується, приймає всі необхідні вітаміни за рекомендацією дитячого сімейного лікаря. Позивач, як батько прикладає максимум зусиль щодо фізичного, духовного та морального розвитку доньки.

ОСОБА_4 успішно навчається на ІІ курсі Полтавського фахового кооперативного коледжу, позивач регулярно цікавиться її студентським життям, взаємовідносинами з однолітками та викладачами, забезпечує відвідування навчальних екскурсій, організовує правильне проведення вільного часу дитини, контролює її перебування в мережі інтернет, слідкує за навчальним процесом та виконанням домашніх завдань.

Ухвалою Шевченківського (Октябрського) районного суду міста Полтави від 20.03.2025 року відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

09.04.2025 року на адресу суду надійшло пояснення від третьої особи, в обґрунтуванні якого вказували, що в разі задоволення судом вимоги зазначеної в прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 , матиме місце спростування вимоги викладеної у пункті першому прохальної частини щодо встановлення факту самостійного виховання та повного матеріального утримання. Адже, обов`язок матеріального утримання матір`ю дитини виконуватиметься, хоч і в примусовому порядку. Вимога заявника встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт самостійного виховання та повного матеріального утримання ОСОБА_1 неповнолітньої дочки - ОСОБА_4 , фактично пов`язана з виникненням, зміною, або припиненням особистих майнових прав матері дитини ОСОБА_3 , які закріплені в Сімейному кодексі України, а відтак має місце спір про право. Встановлення такого роду фактів може мати негативні наслідки для матері дитини.

Заявник не надав суду доказів про те, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої доньки матір ОСОБА_3 умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Згідно позовної заяви ОСОБА_1 та додатків до неї оцінити вплив матері та ступінь її залучення у виховання та життя неповнолітньої ОСОБА_4 неможливо.

Таким чином, наведені ОСОБА_1 в заяві про стягнення аліментів на утримання дитини та встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні малолітньої дитини, що має юридичне значення, доводи - є необґрунтованими та такими, що суперечать один одному.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 16.05.2025 року зобов`язано Орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради надати висновок по даній справі, щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

29.05.2025 року на адресу суду від третьої особи на виконання ухвали суду надійшло клопотання про долучення доказів: акту обстеження житлово-побутових умов від 28.05.2025 року та відібрані пояснення неповнолітньої ОСОБА_4 .

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 24.06.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

24.07.2025 року на адресу суду від третьої особи надійшов висновок.

Орган опіки та піклування приходить до висновку про доцільність встановлення факту самостійного виховання ОСОБА_1 неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В судовому засідання позивач та представник позивача позов підтримали з підстав, викладених в ньому.

Відповідачка в судове засіданні не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову не заперечувала.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи без участі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звернувшись до суду із заявою, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав спирається на те, що саме він здійснює догляд за дитиною, створив для неї належні побутові умови для проживання, займається її вихованням, керуючись забезпеченням інтересів дитини. Матір дитини впродовж тривалого часу проживала за межами України, участі у вихованні та утриманні доньки не бере. Вимоги позову пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за позивачем певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Як визначено частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Згідно з ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Зазначені норми матеріального права дають підстави для висновку, що навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини він має здійснювати батьківські права та виконувати батьківські обов`язки.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно з частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст. 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст.159 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Позивач в своїй заяві посилається на низку норм Сімейного кодексу України (далі -СК України), що стосуються питання регулювання сімейних відносин, в тому числі:ст. ст. 141, 155 та не заперечує факт рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка розглядається, позивач просить встановити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що в поданій заяві позивач зазначає, що на сьогоднішній день неповнолітня донька ОСОБА_4 проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні і самостійному вихованні. В той же час місце реєстрації доньки збігається з місцем реєстрації матері - АДРЕСА_1 , що підтверджується поданими доказами: копіями довідок про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру № від 18.05.2021 щодо ОСОБА_3 та № 1 від 31.08.2022 щодо ОСОБА_4 .

Посилання позивача на той факт, що відповідачка проживала за кордоном і не хоче виховувати не підтверджені будь якими доказами, а документи, долучені до матеріалів справи свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, проте не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.

Суд зазначає, що проживання матері окремо від дитини не впливає на обсяг її батьківських прав і не звільняє її від обов`язків щодо дитини. У вихованні та утриманні дитини мають брати участь як мати так і батько. Проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини.

Звертаючись до суд з цим позовом, позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що відповідач в питанні виховання чи утримання неповнолітньої доньки умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з виховання дитини.

Враховуючи вищевикладене, встановлення факту перебування на утриманні неповнолітньої доньки впливає на права та законні інтереси дитини, та матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та інше.

Утримання та виховання дітей батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.

З наведених мотивів суд дійшов висновку про відмову у встановленні факту самостійного виховання та перебування на утриманні малолітньої дитини та задоволення позовних вимог щодо стягнення аліментів.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач є батьком доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 15 свідоцтво про народження), яка проживає із батьком - позивачем ОСОБА_1 та знаходиться на його утриманні, і ця обставина відповідачем не спростована.

Приймаючи рішення та задовольняючи вимоги позивача щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд виходить з положень ст. 51 Конституції України, та ст.180 СК України, згідно з якими батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. У відповідності до ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно обов`язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків.

Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці признають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здатностей та фінансових можливостей.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 1, 2 ст. 181 СК України).

Частиною 3 статті 181 СК України в редакції, чинній на дату ухвалення рішення, встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно положень ст. 182 СК України в редакції, чинній на дату ухвалення рішення, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2).

Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Факт стягнення аліментів на користь батька вже сам по собі підтверджує, що малолітня дитина проживає з ним, перебуває на його утриманні та виховується ним самостійно. Рішення суду про стягнення аліментів є належним і достатнім доказом цього факту, оскільки аліменти присуджуються лише на користь того з батьків, з ким фактично проживає дитина і хто забезпечує її утримання. Відтак встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини окремим судовим рішенням не є необхідним.

Аналізуючи встановлені у справі обставини в їх сукупності, виходячи з принципу справедливості та розумності, та з урахуванням потреб позивача, на утриманні та вихованні якого знаходиться дитина, суд вважає можливим задовольнити вимоги в цій частині в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше п?ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку з 17.03.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Оцінивши вищевказані докази у їх сукупності, суд вважає такий розмір аліментів достатнім.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити рішення суду до негайного виконання у межах сплати платежу аліментів за один місяць.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 18, 76-81, 89, 141, 211, 223, 258, 263-265, 315-319 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради про стягнення аліментів на утримання дитини та встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні малолітньої дитини - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП - НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше п?ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку з 17.03.2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.М.Бугрій