ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/2999/24 Номер провадження 22-ц/814/3061/25Головуючий у 1-й інстанції Тесленко Т. В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Обідіна О.І., Чумак О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС»

на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 30 квітня 2025 року, постановлене суддею Тесленко Т.В.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

31.12.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (далі - ТОВ «ВІН ФІНАНС») звернулося в суд із указаним позовом, у якому просило стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства заборгованість за кредитним договором №L4351033 від 10.10.2018 у загальному розмірі 25 538,31 грн., із яких: 16 577,33 грн. - заборгованість, 7 467,53 грн. - сума інфляційних втрат, 1 493,45 грн. - 3% річних; а також судові витрати, включно із витратами на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що 10.10.2018 між ТОВ «ФК «Дінеро» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії №L4351033. Кредитор виконав умови такого договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти, в свою чергу позичальник, не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів унаслідок чого виникла заборгованість.

Згідно із детальним розрахунком заборгованості загальний розмір заборгованості становив 16 577,33 грн., що включав у себе тіло кредиту в розмірі 8 500,00 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 994,00 грн., а також комісія та пеня у розмірі 8 077,33 грн.

06.11.2018 між ТОВ «ФК «Дінеро» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (після перейменування - ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір відступлення права вимоги №06112018-DG, за яким останній набув право вимоги до ОСОБА_1 , заявивши до стягнення заборгованість за кредитним договором №L4351033 від 10.10.2018 у загальному розмірі 25 538,31 грн.

Посилаючись на запровадження карантину по всій території України, а в подальшому оголошення воєнного стану, просить поновити строк позовної давності для звернення в суд із цим позовом, як пропущений з поважних причин.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 30.04.2025 у задоволенні позову ТОВ «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення в суд із цим позовом та не надав належних доказів на підтвердження поважності причин його пропуску, який не може бути виправданим самим лише запровадженням карантину, а в подальшому - оголошенням воєнного стану в Україні.

Не погодившись із таким рішенням позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Посилаючи на судову практику, зокрема, Київського апеляційного суду, сформовану у справах №752/5269/24 від 21.12.2023, №936/1/24 від 06.09.2024 доводить помилковість висновків районного суду щодо відсутності поважних причин для поновлення строку позовної давності для звернення в суд із цим позовом.

Наголошує, що договір №L4351033 укладений 10.10.2018 строком дії до 24.10.2018, а тому строк позовної давності за ним спливає 24.10.2020. Проте із 17.03.2020 строк позовної давності продовжений до його спливу у зв`язку із запровадженням карантину по всій території України, а в подальшому оголошення воєнного стану.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 11.06.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 13.06.2025.

24.06.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову - без змін.

Просить врахувати належність виконання ним зобов`язання за кредитним договором перед первинним кредитором, а також, що він не був обізнаний про відступлення права вимоги на користь позивача та не надавав своєї згоди на використання останнім його персональних даних.

Вважає неправомочним витяг з реєстру боржників по договору відступлення права вимоги №06112018-DG від 06.11.2018, оскільки він підписаний директором товариства, а не усіма сторонами.

Указує на відсутність у справі розрахунку штрафів за період із 28.11.2021 до 28.11.2024, зокрема, в контексті того, що строк договору становив 14 днів, а також відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували здійснення первинним кредитором перерахування кредитних коштів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в межах вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із наступного.

Із матеріалів справи убачається, що 06.11.2018 між ТОВ «ФК «Дінеро» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (після перейменування - ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір відступлення права вимоги №06112018-DG, за яким останній набув право вимоги, у тому числі, до ОСОБА_1 /а.с.18-23,26/

Згідно із випискою по рахунку, складеною представником ТОВ «Дінеро» за довіреністю Зичков С.В., станом на 11.02.2019 заборгованість позичальника ОСОБА_1 за договором №L4351033 від 10.10.2018 становить 16 577,33 грн., із яких: 8 500,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 994,00 грн. - заборгованість за процентами, 2 833,31 грн. - заборгованість за нарахованими штрафом/пеня, 4 250,00 грн. - заборгованість за комісією за підготовку та направлення документів/повідомлень у зв`язку з простроченою заборгованістю./а.с.7-8/

15.10.2024 ТОВ «Дінеро» складено довідку про ідентифікацію особи позичальника та розрахунок заборгованості НОМЕР_1 за період 10.10.2018 - 11.02.2019./а.с.10/

До позовної заяви додано роздруківку із сайту www./dinero.ua: загальні умови договору кредитної лінії; паспорт споживчого кредиту, інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартизована форма); ТОВ «ФК «Дінеро» спеціальні умови для короткострокового кредиту договору кредитної лінії №AG0118186; ТОВ «ФК «Дінеро» додаткова угода №АМ3911014 до спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії №AG0118186./а.с.29-34/

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18.03.2025 витребувано із ТОВ «ФК «Дінеро» відомості про наявність чи відсутність заборгованості у ОСОБА_1 за договором кредитної лінії №L4351033 від 10.10.2018 станом на 30.04.2025./а.с.107/ Ухвала суду не виконана.

Відповідач у судовому засіданні в суді першої інстанції позов не визнав, зазначив, що дійсно брав кредит, однак у 2018 році всі борги сплатив, наполягав на відмові в поновленні строку позовної давності для подання позову.

При постановленні рішення районний суд виходив із того, що матеріали справи підтверджено укладення між первинним кредитором та позичальником кредитного договору №L4351033 у електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а також його неналежне виконання позичальником. Проте зважаючи на відсутність належних доказів пропуску строків звернення до суду, заявленого відповідачем клопотання про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку звернення до суду та те, що пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, районний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погодитися не може з таких підстав.

Стосовно укладеності кредитного договору, колегія суддів зазначає наступне

За змістом частини першої статті 364 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта наведеної норми).

За змістом частин першої та другої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 23.12.2019 у справі №572/1169/17 указано, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У спірних правовідносинах позивачем, як правонаступник кредитор, заявлено позов до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором оформленим у вигляді спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії із додатковою угодою до них, які містять персональні дані позичальника.

Обґрунтовуючи право вимоги за цим позовом позивач посилався на загальні умови договору кредитної лінії; паспорт споживчого кредиту, інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартизована форма); ТОВ «ФК «Дінеро» спеціальні умови для короткострокового кредиту договору кредитної лінії №AG0118186; ТОВ «ФК «Дінеро» додаткова угода №АМ3911014 до спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії №AG0118186, розмішені на сайті www./dinero.ua, як невід`ємні частини кредитного договору, підписаного електронним підписом.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

При постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неправильно застосував наведені норми права та, надаючи оцінку наявним у справі доказам, залишив поза увагою наступне. По-перше, роздруківки із сайту не містять електронного підпису позичальника (одноразовий ідентифікатор/КЕП), а томуне підтверджують погодження між сторонами умов кредитування. По-друге, такий доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (кредитора), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що узгоджується із висновком Верховного Суду України, викладеному в постанові від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15).

Відтак, районний суд дійшов помилкового висновку про укладення між первинним кредитором та позичальником кредитного договору велектронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», оскільки наявні у справі доказів не відповідають вимогам статті 207 ЦК України щодо письмової форми правочину та статті 634 ЦК України щодо форми договору приєднання, а тому не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 10.10.2018.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, а також відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, що виключає підстави для їх стягнення у судовому порядку. Наведене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17, яка за правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України є обов`язковою для застосування.

Відсутність належних доказів фіксації волі позичальника щодо сплати процентів (базової відсоткової ставки), а також неустойки, виключає підстави їх стягнення в судовому порядку. Проте позивач має право вимоги повернення фактично отриманої та не повернутої позичальником суми кредитних коштів, розмір якої має бути доведений належними та допустимими доказами.

Згідно вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Наявні у справі докази, зокрема, виписка з рахунку, підтверджує наявність заборгованості позичальника за тілом кредиту в розмірі 8500,00 грн., що відповідає розрахунку заборгованості.

Доказів на спростування належності відповідного розрахунку відповідачем не надано, як і доказів повного або часткового виконання зобов`язання на користь первинного кредитора чи його правонаступника. Тоді як належність виконання зобов`язання є предметом доказування і у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформульованої у справі №913/618/21 від 08.06.2022.

За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у справі №509/3589/16-ц від 21.10.2020 сформував позицію за змістом якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Із огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позовних вимог у частині стягнення процентів, штрафів/пені, комісії за підготовку та направлення документів/повідомлень у зв`язку з простроченою заборгованістю слід відмовити з підстав необґрунтованості позовних вимог.

Стосовно підставності поновлення строку позовної давності в частині позовних вимог а тілом кредиту, колегія суддів зазначає наступне

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності (частини четверта, п`ята статті 267 ЦК України).

Позивач звернувся в суд із позовом 31.12.2024, заявивши до стягнення із відповідача заборгованість за кредитним договором №L4351033 від 10.10.2018 та ініціювавши питання поновлення строку позовної давності, який із 17.03.2020 був продовжений у зв`язку із запровадженням карантину, а в подальшому - оголошення в Україні воєнного стану.

Законом України від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У постановах Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №679/1136/21 та від 20.04.2023 у справі №728/1765/21 зазначено, що у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Крім того, Законом України від 15.03.2022 №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022, який набрав чинності 17.03.2022розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Таким чином, пред`явлення позову ТОВ «ВІН ФІНАНС» відбулося у межах позовної давності з огляду на те, що Закон №540-IX щодо продовження позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02.04.2020 - до виникнення у позивача права на позов у зв`язку із простроченням боржника, та на час подання позову перебіг позовної давності не закінчився.

Колегія суддів визнає помилковими висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для поновлення строку звернення до суду з позовом, як таких, що ґрунтуються на хибному тлумаченні висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10.11.2022 у справі №990/115/22 щодо перебігу процесуальних строків під час дії в Україні воєнного стану, який не підлягає застосуванню до позовної давності, яка має матеріально-правову природу та є інститутом цивільного права.

Під позовною давністю слід розуміти строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в установленому порядку позову до суду.

На відміну від позовної давності, процесуальні строки - це строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії учасниками судового процесу. Такі строки спрямовані на обмеження у реалізації саме процесуальних прав особи у відповідному судочинстві.

У справі, що переглядається апеляційним судом, строк позовної давності, протягом якого позивач має можливість отримати судовий захист порушеного матеріального права, пред`явивши позов до суду, продовжено в силу закону у зв`язку із встановленням карантину на всій території України, а в подальшому запровадженням воєнного стану, а тому обґрунтування причин, за яких запроваджені обмеження впливали на дії позивача, не вимагається.

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що на момент звернення до суду з даним позовом позивачем пропущено строк позовної давності, а тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8500,00 грн. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних слід відмовити, оскільки згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України уперіод дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів ураховує наступне.

Згідно з пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №925/1545/20 від 18.02.2022.

У постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №824/9/22 зазначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Відтак, відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, що узгоджується із позицією Верховного Суду у справі №127/9918/14-ц.

Із огляду на викладені норми права, ураховуючи критерій складності справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про достатність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції у розмірі 1000,00 грн., що відповідатиме принципу пропорційності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, пропорційно задоволеним позовним вимогам (33%), з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 799,39 грн. та за подачу апеляційної скарги у розмірі 1199,08 грн., а всього 1998,47 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» - задовольнити частково.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 30 квітня 2025 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» () заборгованість за кредитним договором №L4351033 від 10 жовтня 2018 року в розмірі 8500,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» витрати зі сплати судового збору у розмірі 1998,47 грн. та на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн., а всього 2998,47 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді О.І. Обідіна

О.В. Чумак