Дата документу 26.08.2025 Справа № 331/2034/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 331/2034/25 Головуючий у І інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/1483/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Гончар М.С.,

Кухаря С.В.,

Секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кацюби Максима Володимировича на рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кацюби Максима Володимировича до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства і прокуратури,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кацюби М.В. звернувся до суду з позовом до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства і прокуратури.

В обґрунтування позову зазначено, що 17 лютого 2017 року слідчим слідчого відділення Олександрівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000530 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

24 січня 2018 року було складено слідчим, погоджено з прокурором повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, яке вручено ОСОБА_1

21 березня 2018 року складено слідчим, затверджено прокурором та направлено до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя для розгляду по суті обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000530 від 17 лютого 2017 року.

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 05 квітня 2023 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у звинуваченнях, що були висунуті відносно нього в рамках вказаного кримінального провадження.

Крім того, 13 вересня 2023 року, за наслідками розгляду касаційної скарги прокурора на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 05 квітня 2024 року, Верховним Судом ухвалено постанову, якою ухвалу Запорізького апеляційного суду від 05 квітня 2023 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Отже судовим рішенням, що вступило в силу, було підтверджено безпідставність висунутих відносно позивача звинувачень, а тому і незаконність дій та рішень правоохоронців, якими були обмежені його права.

Таким чином, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 2 та п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ОСОБА_1 набув право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій та рішень органів досудового слідства та прокуратури, що призвело до його незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та якими порушувались та обмежувались права Позивача.

Кримінальне переслідування ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження № 0000530 та судової справи № 331/2911/18 тривало з 24 січня 2018 року (момент повідомлення про підозру) до 05 квітня 2023 року (момент вступу в силу виправдувального вироку), тобто 62 місяці та 13 днів (понад 5 років).

Враховуючи час перебування його під слідством та судом, розмір відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями рішеннями органів досудового розслідування та прокуратури, ОСОБА_1 оцінює в такому розрахунку: 8000 грн х 62 місяці + 8000 грн х 13/31 днів = 499354,84 грн.

У зв`язку з необхідністю надання правової допомоги для захисту від необґрунтованого звинувачення у скоєнні кримінального правопорушення, позивач був змушений звернутись до адвоката щодо захисту своїх порушених прав.

Правову допомогу на стадії досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження здійснювали адвокати Адвокатського бюро «БПанченко і Партнер», що підтверджується змістом судових рішень у справі № 331/2911/18.

Так, згідно з платіжними квитанціями, що додані до позову, Дараган О.М. сплатив Адвокатському бюро «БПанченко і Партнер» за юридичні послуги 14800 гривень.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кацюби М.В. просив суд стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 499354,84 грн, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 14800 грн. Також просив стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 9000 грн та інші судові витрати.

Рішенням Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 499200 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині стягнення витрат на правову допомогу, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2025 року в частині розподілу судових витрат на правову допомогу та відмовити в задоволенні позовної вимоги про стягнення з Державного бюджету України витрат на правову допомогу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не враховано, що прохальна частина позовної заяви містить вимогу щодо стягнення витрат з відповідача у справі Запорізької обласної прокуратури, тому стягнення зазначеної суми з Державного бюджету України суперечить заявленим позовним вимогам.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кацюби М.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права,просить рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2025 року змінити в частині стягнення моральної шкоди, та стягнути 499354,84 грн, в частині стягнення матеріальної шкоди скасувати, та ухвалили нове рішення, яким стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 14800 грн, в частині стягнення витрат на правничу допомогу скасувати, та ухвалили нове рішення, яким стягнути із Запорізької обласної прокуратури витрати на правову допомогу в розмірі 9000 грн, витрати на правову допомогу, понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи в апеляційному суді у розмірі 6000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні з Державного бюджету України посилаючись на відсутність документального підтвердження таких витрат, натомість не надав належної оцінки змісту судових рішень, з яких вбачається участь адвоката та копії платіжних квитанцій.

У своєму відзиві на апеляційні скарги, Запорізька обласна прокуратура просила суд залишити апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кацюби М.В. та Державної казначейської служби України без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні представник Запорізької обласної прокуратури Пацалюк О.Р. просив залишити апеляційні скарги без задоволення, оскаржуване рішення без мін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (т. 2 а.с. 26-32). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кацюби М.В. слід частково задовольнити, а скаргу Державної казначейської служби залиши без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок повідомлення про підозру, здійснення досудового розслідування було прийнято і вжито ряд рішень та дій, якими були обмежені права та свободи ОСОБА_1 , гарантовані Конституцією України, визначивши, що період перебування позивача під кримінальним переслідуванням з 24.01.2018 (дата повідомлення про підозру) до 05.04.2023 (набрання законної сили реабілітуючим рішенням) складає повних 62 місяці та 12 днів, тому мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, який гарантовано державою, становить 499200 грн.

Колегія суддів вважає такий висновок правильним та обґрунтованим.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що слідчим слідчого відділення Олександрійського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження № 0000530 від 17.02.2017 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

У кримінальному провадженні № 0000530 від 17.02.2017 ОСОБА_1 24.01.2018 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

За результатами досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 1 Литвинчуком О.А. затверджено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 366 КК України, який скеровано для розгляду до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2021 у справі № 331/2911/18, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 05.04.2023, ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Постановою Верховного Суду від 13.09.2023 ухвалу Запорізького апеляційного суду від 05.04.2023 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див: постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, (провадження № 61-1132св22)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19, (провадження № 14-24цс21)).

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються:

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

За змістом статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

У частинах четвертій та п`ятій статті 4 указаного Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).

Разом із цим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див: постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц, провадження № 61-8370св21).

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) й інших.

Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд першої інстанції правильно керувався тим, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом у період 24.01.2018 (дата повідомлення про підозру) до 05.04.2023 (набрання законної сили реабілітуючим рішенням), що становить повних 62 місяці та 12 днів, з огляду на те, що період з 24.01.2018 до 24.01.2023 складає рівно 5 років, або 60 місяців + 2 повні місяці з 24.01.2023 до 24.03.2023 + 7 днів березня 2023 року (з 25 березня до 31 березня) + 5 днів квітня 2023 року (з 1квітня до 5 квітня).

Положеннями статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

У пунктах 1.1., 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

У постанові 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Правильно установивши строк перебування позивача під слідством і судом (62 місяці та 12 днів), мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (8000 грн) та, з урахуванням характеру й глибини заподіяних ОСОБА_1 страждань, тривалості перебування його під слідством та судом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доцільність відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди у розмірі 499200 грн, що на переконання колегія суддів відповідає принципам розумності та справедливості.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що наданими представником позивача доказами не підтверджуються понесені саме ОСОБА_1 витрати на юридичну допомогу.

Однак, колегія судді не погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23- рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Положеннями КПК України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.

До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах (постанова Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року у справі № 291/383/19 (провадження № 61-3314св23)).

За змістом статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Встановивши факт понесення витрат у зв`язку із поданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21) та від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21 (провадження № 61-7653св22) зазначено, що:

«Порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).

Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).

При цьому передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21)».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 02 листопада 2023 року у справі № 127/9332/22 (провадження № 61-5746св23).

Враховуючи той факт, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат під час сплати клієнтом послуг, не встановлено форму такого документа, а також те, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, останній може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (постанова ВС від 02.12.2021 у справі №280/5176/20).

Вирішуючи питання обґрунтованості вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у зв`язку з необхідністю надання правової допомоги для захисту від необґрунтованого обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення, позивач був змушений звернутись до адвоката щодо захисту своїх порушених прав.

Правову допомогу на стадії судового розгляду кримінального провадження здійснював адвокат Панченко Б.М., який діяв від імені адвокатського бюро «БПанченко і Партнер», що підтверджується змістом судових рішень у справі № 331/2911/18 (а.с. 20-40)

На підтвердження цих обставин позивач надав до суду копії платіжних інструкцій, за якими Дараган О.М. сплатив Адвокатському бюро «БПанченко і Партнер» за юридичні послуги 14800 гривень. Зазначені платіжні документи оформлені в установленому законом порядку та є документами, що свідчать про сплату адвокатських послуг, пов`язаних із наданням правової допомоги під час судового розгляду кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій (т. 1 а.с. 48-54), а реальність виконаних адвокатом послуг під час участі в судовому розгляді кримінального провадження підтверджена вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2021 у справі № 331/2911/18, в якому зафіксовано, що у кримінальному проваджені № 0000530 від 17.02.2017 захист обвинуваченого ОСОБА_1 здійснював адвокат Панченко Б.М.

Відсутність у володінні позивача договору про надання правової допомоги та неможливість у зв`язку з цим надати його суду, не може бути перешкодою для відшкодування матеріальної шкоди, оскільки сукупність наявних у матеріалах справи доказів свідчить про надання адвокатами професійної правничої допомоги під час розгляду кримінального провадження і судового розгляду кримінальної справи.

За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша та третя статті 133 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частина третя статті 2 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджено, що інтереси позивача представляв адвокат Кацюба М.В. Факт надання правової допомоги підтверджено копією договору про надання правничої допомоги від 03 лютого 2025 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Кацюбою М.В., Додатковою угодою № 1 до договору про надання правової допомоги від 03 лютого 2025 року, актом № 1 про прийняття-передачу наданих послуг від 21 березня 2025 року, відповідно до якого загальна вартість наданих послуг та робіт склала 9000 грн: первинна правова консультація -1000 грн, вивчення копій матеріалів судової справи № 331/2911/18 4000 грн, підготовка та подання до суду позовної заяви з додатками 4000 грн.

Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, та виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що сума стягнутого судом першої інстанції відшкодування на правову допомогу розмірі 8738,10 грн повною мірою відповідає принципам розумності та співмірності, забезпечує баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідає принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.

На підтвердження витрат на правничу допомогу, яких позивач зазнав під час розгляду справи в апеляційному суді, представник ОСОБА_1 адвокат Кацюба М.В. надав Акт № 2 про прийняття-передачу наданих послуг від 14 липня 2025 року , відповідно до якого адвокат Кацюба М.В. та ОСОБА_1 склали цей акт про таке. Адвокат з 14 до 15 липня 2025 року надав клієнту юридичні послуги відповідно до Договору про надання правової допомоги від 03 лютого 2025 року та додаткової угоди № 1 від 13 березня 2025 року до нього, а клієнт прийняв надані послуги, пов`язані з вирішенням справи про відшкодування моральної та майнової шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності: підготовка апеляційної скарги з додатками та їх подання до суду у справі № 331/2034/25 6 годин 6000 грн.

Враховуючи складність справи, необхідність надання адвокатом позивача послуг під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та їх характер, часткове задоволення апеляційної скарги, з метою дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат з розглядом справи, а також заяву відповідача про зменшення таких витрат, колегія суддів вважає за доцільне визначити відшкодування витрат на правничу допомогу, яких ОСОБА_1 зазнав під час розгляду справи в апеляційному суді, в розмірі 4000 грн.

На думку колегії суддів, стягнення витрат на правову допомогу саме в такому розмірі забезпечуватиме баланс рівноваги між інтересами сторін у справі та відповідатиме принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України, що у відшкодуванні витрат та правничу допомогу у цивільній справі з Державного бюджету України слід відмовити, оскільки ці витрати повинні бути відшкодовані з винних осіб, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, так як було встановлено, що позов було подано в порядку відшкодування шкоди громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду тобто держаними органами і компенсуються вони з Державного бюджету України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що витрати, яких він зазнав під час розгляду цієї цивільної справи слід стягнути саме з Запорізької обласної прокуратури апеляційний суд також не приймає з тих же міркувань.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ст. 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України визначено, що учасником цивільних правовідносин у тому числі є держава Україна.

Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тлумачення правових норм ч. 2 ст. 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідаччерез відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц).

Аналогічний висновок неодноразово був викладений Великою Палатою Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц (пункт 28), від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17.

Зазначене також узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 19.07.2023 у справі № 373/1293/20.

Враховуючи вказані норми права та висновки Верховного Суду щодо їх застосування, відповідачем у даній справі є держава, яка бере участь через відповідні органи державної влади (Запорізька обласна прокуратура. Держана казначейська служба України), а тому понесені судові витрати, з урахуванням п. З ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача держави Україна (з Державного бюджету України).

Зазначений підхід до стягнення витрат на правничу допомогу за рахунок коштів Державного бюджету України відповідає усталеній практиці Верховного Суду, сформованій у аналогічних правовідносинах, зокрема, у постановах від 29.05.2023 у справі № 336/5109/19, від 31.10.2018 у справі № 383/596/15, від 07.07.2021 у справі № 335/10173/19, від 11.05.2022 у справі № 201/4534/20, від 11.08.2022 у справі № 703/468/21.

Крім того, Велика Палата також неодноразово зазначала, що під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справі № 923/199/21 та № 922/1830/19).

Така практика є сталою.

З огляду на вищевикладене, факт зазначення відповідачем у цій справі, зокрема, Запорізької обласної прокуратури не свідчить про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності є не держава, а зазначений орган.

Крім того, колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Так, висновки, викладені в оскаржуваному судовому рішенні не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного суду, на які посилається позивач.

Наприклад, у справі № 317/2638/24 судом касаційної інстанції взагалі не аналізувались доводи щодо конкретного порядку стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, тому в ній відсутній правовий висновок саме з цього питання.

Також безпідставними є посилання Державної казначейської служби України в апеляційній скарзі на необхідність врахування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, адже відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд, обираючи та застосовуючи норму права до спірних правовідносин, керується висновками Верховного Судущодо застосування відповідних норм права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги Державної казначейської служби України, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильного застосування матеріального права, у зв`язку з чим, її слід залишити без задоволення.

З огляду на доведеність вимоги позивача про відшкодування понесених витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні в розмірі 14800 грн, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кацюби М.В. в цій частині є обґрунтованими, у зв`язку з чим, рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди слід скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кацюби Максима Володимировича задовольнити частково.

Рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди скасувати. Ухвалити в цій частині нову постанову, якою:

«Позовні вимоги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кацюби Максима Володимировича до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства і прокуратури задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 14800 (чотирнадцять тисяч вісімсот) гривень.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, яких він зазнав під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень.

В іншій частині рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 05 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: