Справа № 274/4988/24
Провадження № 22-ц/801/1875/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пєтухова Н. О.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 рокуСправа № 274/4988/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

Рішення ухвалила суддя Пєтухова Н. О.

Рішення ухвалено у відсутності сторін в м. Козятин

Дата складання повного тексту рішення 22 квітня 2025 року,

Встановив:

У червні 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 52 254,00 грн.

Свої вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» мотивувало тим, що 06 січня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 6249216.

24 листопада 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 24112023, у відповідності до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Авентус Україна» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників.

Відповідно до реєстру боржників від 24 листопада 2023 року до договору факторингу № 24112023 від 24 листопада 2023 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 52 254,00 грн., з яких: 20 000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 32 254,00 грн. сума заборгованості за відсотками.

З моменту отримання права вимоги, а саме з 24 листопада 2023 року, ним не здійснювалось нарахування жодних штрафних санкцій, проте заборгованість, що виникла у відповідача у зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань у загальній сумі 52 254,00 грн., ним не погашена.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 квітня 2025 року позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» суму заборгованості за кредитним договором № 6249216 від 06 січня 2023 року в розмірі 52 254,00 грн., з яких: 20 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 32 254,00 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , пославшись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що в обґрунтування розміру заборгованості за кредитами позивачем долучено до матеріалів справи відповідний розрахунок. Проте, даний розрахунок заборгованості не містить даних, що визначають порядок нарахування, сплати та відповідної заборгованості за кредитом, тобто фактично являється лише довідкою, за якою не можна встановити правильність здійснення нарахувань. Відповідач вважає, що без надання детального розрахунку заборгованості, суд позбавлений можливості перевірити правильність такого розрахунку та ухвалити законне й обґрунтоване рішення. Крім того, сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для відповідача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який у ньому зазначено.

Також, відповідач просить звернути увагу на те, що він мобілізований до ЗСУ з 26 лютого 2022 року, а тому відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсотки за користування кредитом йому не повинні були нараховуватись. А отже, висновок суду про не застосування цієї норми є хибним та не визначеним жодною нормою законодавства, для прикладу передбаченої Законом України «Про споживче кредитування», щодо обов`язку позичальника надавати відповідні документи кредитору.

Позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» у встановлений судом строк надав відзив у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. До відзиву додано розрахунок заборгованості за кредитним договором, інформаційну довідку за кредитним договором.

05 вересня до суду надійшло клопотання від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Гуменюка О. В. у якому він просив не приймати до розгляду подані ТОВ «ФК «ЄАПБ» докази додані до відзиву на апеляційну скаргу.

Проте, у задоволенні такого клопотання слід відмовити оскільки зміст відзиву та додатків до нього відповідає вимогам ст. 360 ЦПК України, а додані до відзиву докази підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення позивача проти доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 06 січня 2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №6249216 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, за умовами якого відповідачу надано кредит в розмірі 20 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, зі сплатою процентів за його користування у розмірі 1,99% в день за кожні 30 днів, яка застосовується у межах строку кредитування вказаного в п.1.4 цього договору. Кредит надається строком на 360 днів (а. с. 6-10).

Кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта, включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 протягом двох календарних днів з моменту укладання цього договору (п.2.1-2.2 договору).

Відповідно до п. 1.4 договору, детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується графік платежів), що є додатком № 1 до цього договору.

Додаток № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 6249216 від 06 січня 2023 року містить графік платежів, який передбачає дати платежів, чисту суму кредиту за договором 20 000,00 грн., проценти за користування кредитом 134 992,00 грн., реальна річна процентна ставка 10 169,67%, загальна вартість кредиту 154 922,00 грн. (а. с. 11).

Як вбачається з умов цього договору, він підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання відповідачем одноразового індикатора С2927. Також аналогічний підпис міститься на додатку № 1 до договору (а. с. 6-11).

Відповідно до наданої позивачем карти обліку договору (розрахунку заборгованості) позичальника ОСОБА_1 № 6249216 від 06 січня 2023 року, складеного первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна», заборгованість становить 59 402,00 грн., що складається: основного боргу 20 000,00 грн.; процентів за зниженою процентною ставкою - 3582,00 грн.; процентів за стандартною процентною ставкою 35 820,00 грн. Відповідачем частково здійснювалось погашення заборгованості, загальна сума якої становить 7148,00 грн. (07 лютого 2023 року у розмірі 4378,00 грн.; 15 березня 2023 року у розмірі 260,00 грн.; 20 березня 2023 року у розмірі 2510,00 грн.)(а. с. 17).

Згідно наданого розрахунку заборгованості представником відповідача, який складений ним самим, станом на 24 грудня 2024 року поточна заборгованість складала 20 000,00 грн., відповідачем здійснювалась сплата за кредитом на загальну суму 20 000,00 грн.: 05 лютого 2023 року у розмірі 3000,00 грн.; 07 березня 2023 року у розмірі 1000,00 грн.; 06 квітня 2023 року у розмірі 1000,00 грн.; 06 травня 2023 року у розмірі 1000,00 грн.; 05 червня 2023 року у розмірі 2000,00 грн.; 05 липня 2023 року у розмірі 1000,00 грн.; 04 серпня 2023 року у розмірі 3000,00 грн.; 03 вересня 2023 року у розмірі 1000,00 грн.; 03 жовтня 2023 року у розмірі 2000,00 грн.; 02 листопада 2023 року у розмірі 1000,00 грн.; 02 грудня 2023 року у розмірі 2000,00 грн.; 01 січня 2024 року у розмірі 2000,00 грн. Відсотки у вказаному розрахунку не нараховувались. Жодних доказів реальності внесення зазначених сум коштів не додано (а. с. 61).

24 листопада 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 24112023, у відповідності до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Авентус Україна» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників (а. с. 12-14).

Відповідно до витягу з реєстру боржників від 24 листопада 2023 року до договору факторингу № 24112023 від 24 листопада 2023 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в сумі 52 254,00 грн., з яких: 20 000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 32 254,00 грн. сума заборгованості за відсотками (а. с. 16).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, то позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення загального залишку заборгованості за наданим кредитом в розмірі 52 254,00 грн., яка складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу 20 000,00 грн.; суми заборгованості за відсотками 32 254,00 грн.; та яка утворилась в зв`язку з неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що для застосування пільги передбаченої ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ОСОБА_1 мав би повідомити первісного кредитора про свій статус та надати останньому відповідні підтверджуючі документи, однак доказів на підтвердження такого, представником відповідача не надано та матеріали справи не містять.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За змістом пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

В силу частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.

За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.

Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, в тому числі із застосуванням електронного підпису.

Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.

Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.

Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором і новим кредитором. Одним із різновидів відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.

Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Відповідач ОСОБА_1 факт укладення кредитного договору не заперечує, проте зазначає в апеляційній скарзі про те, що розмір заборгованості не є доведеним, а матеріали справи не містять жодних первинних документів, що б могли підтвердити наявність заборгованості.

Проте, такі доводи апеляційним судом відхиляються у зв`язку з наступним.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Схоже визначення первинних документів міститься також і в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну від 24 травня 1995 року № 88.

Проте, позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ», як і первісний кредитор ТОВ «Авентус Україна», з урахуванням перерахування коштів на банківську карту № НОМЕР_2 банком-емітентом якої є АТ КБ «Приватбанк», не володіють та не можуть володіти первинними бухгалтерськими документами, оскільки вони не є банками.

На підтвердження факту перерахування коштів позивач надав усі можливі за таких обставин докази перерахування коштів, а саме лист-повідомлення ТОВ «Пейтек Україна», яке надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків, згідно якої ТОВ «Пейтек Україна» відповідно до договору на переказ коштів № 160222-1 від 16 лютого 2022 року перерахувало кошти на платіжну картку клієнта № НОМЕР_2 06 січня 2023 року 15:10:04 год кошти у сумі 20 000,00 грн. (а. с. 99-101, 156).

Також, позивачем надано картку обліку договору (розрахунок заборгованості) ОСОБА_1 за договором № 6249216 від 06 січня 2025 року, складену первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна», та у якому детально відображено усі фінансові операції по зазначеному договору з урахуванням усіх платежів здійснених відповідачем (а. с. 82-98, 137-165).

Крім того, відповідно до основних засад цивільного судочинства - змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України), обов`язків з доказування (частина перша статті 81 ЦПК України), саме відповідач має довести безпідставність позовних вимог і наданих позивачем доказів, а не суд, в якого відсутні такі повноваження поза межами перевірки доводів, які міг би надати відповідач.

Разом з тим, заперечуючи щодо розміру заборгованості за кредитним договором № 6249216 від 06 січня 2025 року, відповідачем ОСОБА_1 не надано власного детального розрахунку заборгованості з належним обґрунтуванням відображеної у ньому інформації, та не спростовано факту отримання кредитних коштів, факту повернення цих кредитних коштів, ані правильність нарахування відсотків за користування кредитом.

Наданий до відзиву розрахунок, підготовлений адвокатом Олександром Гуменюком, носить декларативний характер, адже відображає лише уявне погашення боргу, тоді як фактичні дані про здійснення таких платежів відсутні та документально не підтверджені.

Колегія суддів вважає, що така поведінка відповідача не відповідає ознакам чесності, відкритості й поваги до інших учасників судового процесу та суду, вона не направлена на сприяння суду в своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, справедливому вирішенні спору, а має на меті уникнення виконання зобов`язання перед позивачем.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо неправомірного незастосування судом першої інстанції ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» при визначенні розміру заборгованості апеляційний суд вважає обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу.

Соціальний захист військовослужбовців врегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ.

Із положень статті 3 Закону України № 2011-ХІІ слідує, що дія цього закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів), які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, у тому числі на території держави-агресора, під час їх безпосередньої участі у здійсненні та/або забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, а також на членів їх сімей.

Згідно з частиною 15 статті 14 Закону України № 2011-ХІІ (в редакції на час укладення сторонами кредитного договору) військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Так, військовослужбовці, визначені пунктом 15 статті 14 Закону, які мають кредитні зобов`язання перед банками, мають право на встановлені законодавством пільги, а саме:

1) звільнення від сплати відсотків за користування кредитом;

2) звільнення від сплати штрафів/пені за несвоєчасну сплату платежів по кредиту.

Верховний Суд у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 642/548/21 зазначив, що відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.

За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.

Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.

Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.

Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц (провадження № 61-21025св18).

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

Відповідачем ОСОБА_1 додано до відзиву на позов копію військового квитка серія НОМЕР_3 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 28 липня 2010 року, згідно відмітки в якому ОСОБА_1 призвано на військову службу 26 лютого 2022 року, а тому право відповідача на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» за обставин цієї справи, доведено (а. с. 59-60).

Водночас посилання суду першої інстанції на те, що для застосування пільги передбаченої ч. 15 ст. 14 Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ОСОБА_1 мав би повідомити первісного кредитора про свій статус та надати останньому відповідні підтверджуючі документи, апеляційний суд вважає таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та суперечить засадам цивільного судочинства.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування це процесуальний обов`язок суду.

У постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 296/7213/15 зроблено висновок про те, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Слід також враховувати, що неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17)).

Отже, саме на суд покладено обов`язок належного дослідження матеріалів справи та доводів сторін, розрахунку заборгованості, а також правомірності нарахування відсотків.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_2 має право на пільги, передбачені частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а отже на звільнення від нарахування відсотків за користування кредитом на період проходження військової служби, суд першої інстанції, попри наявні заперечення сторони, безпідставно стягнув усю суму заборгованості, включаючи й ту частину, яка не підлягала стягненню. При цьому суд усунувся від виконання свого прямого обов`язку щодо належного дослідження наданих доказів, їх перевірки та оцінки у сукупності й взаємозв`язку з іншими матеріалами справи.

У зв`язку з викладеним, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за відсотками підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відзиві на позов представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Гуменюк О. В. просив стягнути з позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8500,00 грн.

До відзиву додано: ордер серії АМ № 1018888 від 24 грудня 2024 року на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Гуменюком О. В. у Козятинському міськрайонному суді Вінницької області (а. с. 57); договір № 95 від 24 грудня 2024 року про надання адвокатом Гуменюком О. В. правничої допомоги ОСОБА_1 (а. с. 62-63); розрахунок до договору про надання правової допомоги № 95 від 24 грудня 2024 року на загальну суму 8500,00 грн. (а. с. 64); квитанцію до прибуткового касового ордера про сплату ОСОБА_1 адвокату Гуменюку О. В. коштів у сумі 8500,00 грн. (а. с. 65).

При цьому з дослідженого розрахунку до договору про надання правової допомоги № 95 від 24 грудня 2024 року вбачається наступна вартість наданих послуг: усна консультація з вивченням документів 1500,00 грн.; складання процесуальних документів 6000,00 грн.; представництво інтересів клієнта у суді першої інстанції 1000,00 грн. (а. с. 64).

У відповіді на відзив позивач ТОВ «ФК`ЄАПБ» заперечило щодо розміру витрат на правничу допомогу, та вважаючи їх необґрунтованими просило відмовити у їх стягненні (а. с. 68-78).

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У пункті 135 постанови від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, апеляційний суд звертає увагу на те, що позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» підлягає частковому задоволенню, а представник ОСОБА_1 адвокат Гуменюк О. В. не здійснював безпосереднього представництва інтересів клієнта у суді першої інстанції оскільки розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику сторін).

Враховуючи зазначене, з урахуванням практики Верховного Суду, змісту відповіді на відзив позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» із запереченнями щодо неспівмірності витрат, апеляційний суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн., що відповідатиме критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, ціни позову, кваліфікації адвоката та процесуального рішення прийнятого за результатом розгляду апеляційної скарги.

З урахуванням того, що апеляційну скаргу задоволено частково та стягнуто 20 000,00 грн. заборгованості замість 52 254,00 грн., тобто апеляційну скаргу задоволено на 61,7%, а позовні вимоги на 38,3%, то з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» слід стягнути судовий збір за подання позову у розмірі 1159,72 грн., а з позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь відповідача ОСОБА_1 слід стягнути 2802,41 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 простроченої заборгованості по відсоткам 32254,00 грн., а також в частині розподілу судових витрат, з прийняттям нового рішення про відмову у стягненні простроченої заборгованості по відсоткам, та вірного розподілу судових витрат.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 квітня 2025 року в частині стягнення простроченої заборгованості по відсотках за кредитним договором № 6249216 від 06 січня 2023 року у розмірі 32 254,00 грн. та розподілу судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за кредитним договором № 6249216 від 06 січня 2023 року в сумі 32 254,00 грн., відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 1159,72 грн. судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 2802,41 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. В. Міхасішин