Справа №705/3897/21
2/705/194/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року м.Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Єщенко О.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Щербакової Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом заступника керівника Черкаської обласної прокуратури, в інтересах держави в особі Уманської міської ради, до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

30.08.2021 заступник керівника Черкаської обласної прокуратури направив до суду позов в інтересах держави, в особі Уманської міської ради, до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Черкаською обласною прокуратурою в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено наявність підстав для застосування представницьких повноважень у суді на захист інтересів держави в сфері надання та використання земель комунальної власності, які на цей час знаходяться в приватній власності, оскільки, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Уманської районної державної адміністрації Ковальчук Л.В. 06.03.2017 зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,09га з кадастровим номером :000:1482, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, об?єкту нерухомого майна присвоєно реєстраційний номер 108. Підставою для державної реєстрації вказаного речового права зазначено архівний витяг з рішення виконавчого комітету Уманської міської ради «Про приватизацію земельних ділянок» від 10.08.2000 № 368. Згодом, відповідно до договору дарування земельної ділянки від 03.04.2017 ОСОБА_2 подарувала зазначену земельну ділянку громадянину ОСОБА_3 , договір було зареєстровано того ж дня в реєстрі за №959. Невдовзі, відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.06.2017 б/н ОСОБА_3 продав цю ж земельну ділянку ОСОБА_4 , договір був зареєстрований того ж дня в реєстрі за № 2-1058. Згодом, відповідно до договору дарування від 14.07.2020 ОСОБА_4 подарувала земельну ділянку ОСОБА_1 , договір був зареєстрований в реєстрі цього ж дня за №1179. Черкаською обласною прокуратурою під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України встановлено, що вперше державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :000:1482, площею 0,09га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , здійснено на підставі архівного витягу підробленого рішення №368. За даними досудового розслідування ОСОБА_2 земельна ділянка у власність у передбаченому законом порядку не передавалася, оскільки виконавчим комітетом Уманської міської ради відповідне рішення не приймалося, а право власності на неї зареєстровано на підставі підробленого, тобто незаконного рішення №368, що підтверджується висновком судової експертизи від 30.08.2018 № 1340/17-23, 794-798/18-23, проведеної експертом Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Відповідно до зазначеного висновку судової технічної експертизи, текст рішення № 368 у частині надання ОСОБА_2 у приватну власність спірної земельної ділянки є надрукованим з іншого друкуючого пристрою з електрофотографічним способом друку, решта тексту надруковано з використанням друкуючого пристрою з струменевим способом друку. Відповідно до листа начальника відділу діловодства, організаційного забезпечення та контролю виконавчого комітету Уманської міської ради Лапіної Т.В. від 02.12.2019 ОСОБА_2 до міської ради із заявою про отримання земельної ділянки не зверталася. Крім цього, досудовим розслідуванням кримінального провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України, достовірно встановлено, що ОСОБА_2 зазначена земельна ділянка у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у встановленому законом порядку Уманською міською радою, як власником, не передавалась. Відповідно до відомостей, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :000:1482, площею 0,09га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , до якої воно перейшло на підставі договору дарування земельної ділянки від 14.07.2020 б/н. Зазначене свідчить про незаконне вибуття спірної земельної ділянки із володіння власника територіальної громади м. Умань по за її волею, відновлення якого можливе лише шляхом витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, тому з даним позовом позивач звернувся до суду та просить витребувати від ОСОБА_1 на користь Уманської міської ради земельну ділянку, площею 0,09га з кадастровим номером :000:1482, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

За вх. № 21922 від 17.11.2022 від адвоката Яроміч О.В., яка представляє інтереси та діє від імені третьої особи ОСОБА_3 , надійшли пояснення щодо позову. Проте вказані пояснення суд не може взяти до уваги та врахувати при вирішенні спору у зв?язку з тим, що адвокатом Яроміч О.В. не дотримано строку для подання пояснень стосовно позову, зазначеного в ухвалі судді про відкриття провадження від 01.11.2021. Так, у зазначеній ухвалі вказано, що третя особа має право подати свої пояснення стосовно позову протягом 15 календарних днів з дня отримання копії вказаної ухвали суду. Відповідно до Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу суду, ОСОБА_3 отримав копію ухвали з додатками 06.12.2021, а пояснення направлені до суду 17.11.2022.

У судовому засіданні представник позивача Уманської окружної прокуратури Бурлака В.П. підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити, посилаючись на те, що незаконне вибуття спірної земельної ділянки від власника Уманської міської ради підтверджене наданими доказами, у зв?язку з чим вона підлягає поверненню відповідно до ст. 387 ЦК України.

При цьому у тексті позовної заяви міститься неодноразове посилання як на ст. 387 ЦК України, так і на ст. 388 ЦК України.

Представник Уманської міської ради Тесля Т.А. підтримала позицію представника Уманської окружної прокуратури Бурлаки В.П. та просила задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Чимирис О.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна, а її діями жодним чином не порушені жодні права позивача.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з?явився, в матеріалах справи міститься заява адвоката Яроміч О.В., яка уповноважена представляти його інтереси, про розгляд справи у її відсутність та відсутність ОСОБА_3 .

Треті особи у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в судове засідання не з?явилися, причини їх неявки не відомі.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на таке.

Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами у визначених законом випадках.

Представництво прокурором інтересів держави в суді відповідно до ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Згідно зі ст. ст. 14, 13, 19 Конституції України земля в Україні є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У судовому засіданні встановлено наявність підстав для здійснення прокурором представництва інтересів в суді, передбачених ст. 131-1 Конституції України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ч. 3, ч. 4 ст. 56 ЦПК України, враховуючи, що Уманською міською радою, яка є розпорядником земель територіальної громади та здійснює контроль за використанням та охороною земель комунальної власності, не було вчасно вжито заходів щодо захисту державних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений ст. 118 Земельного кодексу України, який передбачає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. Цей орган розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. У двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно зі ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом зазначених норм права прийняття відповідним органом державної влади рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність особі є завершальним етапом безоплатного одержання земельної ділянки у власність та підтверджує реалізацію права особи на одержання земельної ділянки із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації по виду використання.

У судовому засіданні із наданих доказів встановлено, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Уманської районної державної адміністрації Ковальчук Л.В. 06.03.2017 зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,09 га з кадастровим номером :000:1482, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, об?єкту нерухомого майна присвоєно реєстраційний номер 108.

Підставою для державної реєстрації вказаного речового права зазначено архівний витяг з рішення виконавчого комітету Уманської міської ради «Про приватизацію земельних ділянок» від 10.08.2000 № 368.

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 03.04.2017 ОСОБА_2 подарувала земельну ділянку площею 0,09 га з кадастровим номером :000:1482, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , громадянину ОСОБА_3 .

Договір було зареєстровано 03.04.2017 в реєстрі за № 959.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.06.2017 б/н ОСОБА_3 продав земельну ділянку площею 0,09 га з кадастровим номером :000:1482, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 .

Договір був зареєстрований 14.06.2017 в реєстрі за № 2-1058.

Відповідно до договору дарування від 14.07.2020 ОСОБА_4 подарувала земельну ділянку площею 0,09 га з кадастровим номером :000:1482, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 .

Договір був зареєстрований в реєстрі 14.07.2020 за № 1179.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Черкаською обласною прокуратурою під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000761 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України, встановлено, що вперше державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :000:1482, площею 0,09 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , здійснено на підставі архівного витягу підробленого рішення № 368.

За даними досудового розслідування ОСОБА_2 земельна ділянка у власність у передбаченому законом порядку не передавалася, оскільки виконавчим комітетом Уманської міської ради відповідне рішення не приймалося, а право власності на неї зареєстровано на підставі підробленого, тобто незаконного рішення № 368, що підтверджується висновком судової експертизи від 30.08.2018 № 1340/17-23, 794-798/18-23, проведеної експертом Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Відповідно до зазначеного висновку судової технічної експертизи текст рішення № 368 у частині надання ОСОБА_2 у приватну власність спірної земельної ділянки є надрукованим з іншого друкуючого пристрою з електрофотографічним способом друку, решта тексту надруковано з використанням друкуючого пристрою з струменевим способом друку.

Відповідно до листа начальника відділу діловодства, організаційного забезпечення та контролю виконавчого комітету Уманської міської ради Лапіної Т.В. від 02.12.2019 ОСОБА_2 до міської ради із заявою про отримання земельної ділянки не зверталася.

Крім того, існує примірник рішення виконавчого комітету Уманської міської ради № 368 від 10.08.2000, в якому ОСОБА_6 , як фізичну особу, якій надано у приватну власність земельну ділянку по площею 0,09 га з кадастровим номером :000:1482, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 - не зазначено.

Відповідно до відомостей, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на даний час право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :000:1482, площею 0,09 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , до якої воно перейшло на підставі договору дарування земельної ділянки від 14.07.2020 б/н.

Позивач посилається на те, що із зазначеного вбачається порушення права комунальної власності на землю, тому земельна ділянка підлягає поверненню до власника, з володіння якого вона вибула незаконного та не з його волі.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом вказаних процесуальних норм об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Нормами глави 29 ЦК України передбачені такі способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Засади захисту права власності, зокрема, передбачають право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (ст. 388 ЦК України).

09.04.2025 набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача».

Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Відповідно до норм ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За положеннями ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише уразі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 отримала в безоплатне користування земельну ділянку площею 0,09 га з кадастровим номером :000:1482, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , незаконно, тобто, наданими доказами встановлено незаконне вибуття вказаної земельної ділянки від власника Уманської міської ради.

Після отримання земельної ділянки у 2000 році в незаконний спосіб, ОСОБА_2 . 03.04.2017 її подарувала ОСОБА_3 , який у свою чергу продав земельну ділянку 14.06.2017 ОСОБА_4 , яка 14.07.2020 подарувала її ОСОБА_1 .

Представник Уманської окружної прокуратури Бурлака В.П. в судовому засіданні, підтримуючи заявлені позовні вимоги, посилалась як на підставу задоволення позовних вимог на положення ст. 387 ЦК України.

Зважаючи на те, що ст. 387 ЦК України містить посилання на те, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, то обов?язком позивача є доведення того, що особа, у якої він просить витребувати земельну ділянку, заволоділа нею незаконно.

У даному випадку представником позивача доведено, що спірна земельна ділянка вибула з володіння Уманської міської ради незаконно, при цьому позивачем не доведено, що саме відповідач ОСОБА_1 заволоділа та користується земельною ділянкою незаконно.

Представник відповідача адвокат Чимирис О.В. у судовому засіданні стверджував, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, оскільки вона не знала та не могла знати, що земельна ділянка вибула з володіння Уманської міської ради незаконно. Право власності вона набула, отримавши земельну ділянку в дар від третьої особи майже через 20 років після того, як ОСОБА_2 отримала її у власність на незаконних підставах.

За приписами частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

Таким чином, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 зазначено, що вирішуючи питання про витребування земельної ділянки, суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності, насамперед, володільця цього майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків. Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема, добросовісно. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Внесеними змінами до Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набрав чинності 09.04.2025, доповнено статтю 390 ЦК України частиною п`ятою такого змісту: «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади».

У розділі ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» згаданого Закону вказано, що його положення мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, а тому, механізм компенсації вартості майна, яке незаконно вибуло з володіння держави чи територіальної громади, застосовується виключно у разі, якщо відповідачем за позовом прокурора є добросовісний набувач.

Як убачається з матеріалів справи, представником позивача не доведено факту, що відповідач ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем, не зважаючи на те, що вона посилається на ст. 387 ЦК України.

Водночас, попередньо ні органом державної влади, ні органом місцевого самоврядування або прокурором не було внесено вартість такого майна на депозитний рахунок суду, задля вирішення питання компенсації добросовісному набувачу в разі ухвалення рішення про витребування майна з його володіння. Тобто, вказане також підтверджує позицію позивача, що він просить витребувати майно з володіння ОСОБА_1 , як у незаконного володільця, а не у добросовісного.

При цьому, у випадку, якщо під час судового розгляду на стадії ухвалення рішення суд у цій справі дійде висновку про те, що відповідач є добросовісним набувачем, і до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статті 388 ЦК України і ч. 5 ст. 390 ЦК України, це є підставою для відмови у позові.

Докази є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Доказами у цивільному процесі можуть бути: письмові, речові та електронні доказами; висновки експертів; показання свідків.

Відповідно до статей 77 - 80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Положеннями статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

З огляду на викладене, беручи до уваги приписи ч. 5 ст. 12 ЦК України, згідно з якими добросовісність набувача презюмується, а протилежного стороною позивача не доведено, суд вважає, що у даному випадку ОСОБА_1 є добросовісним набувачем.

Таким чином, ураховуючи, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, спірну земельну ділянку вона набула за договором дарування, укладеним майже через 20 років після незаконного вибуття земельної ділянки із володіння власника, відкрито та добросовісно користувалася нею, суд, з урахуванням зворотності в часі редакції ст. ст. 388, 390 ЦК України від 09.04.2025, доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10-13, 76-81, 89, 264-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.І.Єщенко