ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи: 2-3506/11 Головуючий в суді І інстанції Майдан С.І.
Провадження № 22-ц/819/55/25 Доповідач Кутурланова О.В.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Кутурланової О.В.,
суддів:Воронцової Л.В.,
Майданіка В.В.,
секретарОлійник К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Херсонського нотаріального округу Йосипенко Віталій Васильович, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності, витребування нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2011 року позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Херсонського нотаріального округу Йосипенко В.В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності.

В обгрунтування своїх вимог посилалися на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04.12.2008 року вони були власниками квартири АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі, крім них, проживали також ОСОБА_5 та неповнолітні ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

В 2008 році ОСОБА_2 потрібні були грошові кошти для розвитку підприємницької діяльності її чоловіка, у зв`язку з чим їй запропонували взяти у ОСОБА_3 позику в сумі 20000,00 доларів США під заставу їх квартири на невизначений строк із сплатою 5,0 % на місяць, з обов`язковим нотаріальним посвідченням договору.

10.12.2008 року позивачі зустрілися з відповідачем та її чоловіком в нотаріальній конторі, де між ними було укладено договір, за умовами якого позивачі зобов`язалися повернути ОСОБА_3 вищезазначені кошти з відсотками, після чого остання зобов`язалася зняти заставу з квартири.

Після підписання договору ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 20000,00 доларів США.

Зазначають, що позивачами було виплачено відповідачу ОСОБА_3 10000 доларів США, однак через деякий час вони дізналися про існування кримінальної справи, порушеної відносно ОСОБА_3 за фактами шахрайства в сфері нерухомості.

З відповіді БТІ вони дізналися, що квартира АДРЕСА_1 належить відповідачу, хоча ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ніколи не збиралися продавати свою квартиру, яка є єдиним їхнім житлом. Також вони проживали у зазначеній квартирі разом із членами своєї родини.

Посилаючись на те, що фактично вони вчинили правочин під впливом помилки, що відповідно до ст. 229 ЦК України породжує його недійсність, позивачі просили суд:

?визнати договір купівлі-продажу квартири, укладений 10.12.2008 року між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. за реєстровим № 4381, недійсним;

?визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру;

?стягнути із ОСОБА_3 понесені судові витрати.

Заочним рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 14.12.2011 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Херсонського нотаріального округу Йосипенко В.В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 10.12.2008 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. за реєстровим № 4381.

Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 20.09.2016 року заочне рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 14.12.2011 року скасовано і призначено справу до розгляду.

20.08.2018 року на адресу суду надійшла заява представника позивачів про зміну предмета позову, згідно якої позивачі додатково просили залучити до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_4 , витребувати у ОСОБА_4 спірну квартиру, посилаючись на те, що 17.01.2018 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 за договором купівлі продажу квартиру АДРЕСА_1 та враховуючи те, що попередній договір купівлі продажу квартири від 10.12.2008 року є недійсним в силу ст.229 ЦК України, то спірна квартира підлягає витребування у добросовісного набувача в порядку ст.388 ЦК України на користь позивачів.

Ухвалою суду від 20.11.2018 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_4 .

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29.11.2018 року задоволено клопотання представника позивачів про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 07 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Херсонського нотаріального округу Йосипенко В.В., ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності, витребування нерухомого майна відмовлено за необгрунтованістю.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29.11.2018 року.

На зазначене рішення суду 07 грудня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 грудня 2021 року визначено склад суду, а саме: головуючий суддя (суддя-доповідач) ОСОБА_8 , судді: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення та відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 17 січня 2022 року справу призначено до розгляду в суді апеляційної інстанції на 14 год. 30 хв. 01 лютого 2022 року.

Розгляд справи у суді апеляційної інстанції, призначений на 01 лютого 2022 року о 14 год.30 хв. відкладено на 22 лютого 2022 року о 14 год.30 хв.

Внаслідок збройної агресії РФ 24 лютого 2022 року припинено роботу Херсонського апеляційного суду.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 30 травня 2023 року № 566/0/15-23 відновлена процесуальна діяльність Херсонського апеляційного суду.

У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_10 з посади судді у відставку (рішення Вищої ради правосуддя від 03 грудня 2024 року), відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 20 лютого 2025 року, здійснено заміну судді Орловської Н.В. на суддю Воронцову Л.П.

Станом на 24 лютого 2022 року матеріали зазначеної справи знаходилися в Херсонському апеляційному суді.

В ході проведення інвентаризації судових справ і матеріалів виявлено відсутність 2-го тому зазначеної судової справи та одного CD-диску, в той час як згідно реєстраційної картки надходження справи до апеляційного суду від 21.12.2021 року до суду надійшла справа № 2-3506/11 у двох томах та два диски.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року матеріали даної цивільної справи №2-3506/11 (том 1) направлено до Херсонського міського суду Херсонської області для вирішення відповідно до розділу Х Цивільного процесуального кодексу України питання про відновлення втраченого судового провадження у справі, належного його оформлення та направлення на адресу апеляційного суду протягом 30 днів з дня отримання судом матеріалів.

До надходження матеріалів відновленого втраченого судового провадження до суду апеляційної інстанції, у вказаній справі зупинено провадження.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02 червня 2025 року частково відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі № №2-3506/11, а саме в частині копій документів, що роздруковані з автоматизованої системи документообігу суду: вступної та резолютивної частини рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 вересня 2021 року; повного тексту рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 вересня 2021 року; ухвали Херсонського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження; ухвали Херсонського апеляційного суду від 17 січня 2022 року про призначення справи до апеляційного розгляду.

Визнано неможливим відновлення втраченого судового провадження повністю.

Матеріали відновленого судового провадження не містять копії апеляційної скарги, поданої ОСОБА_1 на ухвалене судове рішення, яка була зареєстрована судом 07 грудня 2021 року та була втрачена.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 08 вересня 2025 року поновлено апеляційне провадження та, зважаючи на те, що ухвалою апеляційного суду було відкрито апеляційне провадження за поданою ОСОБА_1 апеляційною скаргою, виходячи з конституційного права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя, справу призначено до розгляду про перегляд оскаржуваного рішення на загальних засадах на 29 вересня 2025 року.

29 вересня 2025 року сторони по справі, які належним чином повідомлені про місце, дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, апелянт будь-яких пояснень щодо доводів та обгрунтувань своєї апеляційної скарги не надавав.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх явка обов`язковою не визнавалась, доказів поважності причин неявки у судове засідання не надано, а відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце її розгляду не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що правових підстав для визнання спірного договору дарування недійсним на підставі ст.229 ЦК України немає, оскільки позивачами недоведено, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу вони помилялися стосовно правової природи укладеного ними правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду виходячи з наступного.

Так, з відновлених матеріалів судової справи та встановлених судом обставин вбачається, що у відповідності до ордеру № 1729 від 11.01.1982 року ОСОБА_1 надано у користування квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.16).

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна м. Херсона від 04.12.2008 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали у власність в порядку приватизації квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.44-45).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.12.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. за реєстровим № 4381, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 продали ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , що також підтверджується довідкою Херсонського ДБТІ № 22303 від 08.11.2010 року (т.1 а.с.9, 12,14).

Сторони під час підписання спірного договору від 10.12.2008 року підтвердили, що треті особи не мають права на квартиру; що належні їм частини не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки майно набуте в порядку приватизації; що осіб, які згідно ст.ст.203, 405 ЦК України, ст.59 СК України, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» мали б право на користування вищевказаним житлом, не має (п.1.4 Договору).

Сторони підтвердили факт повного розрахунку за продаж квартири (п.2.2 Договору).

Згідно договору зі змістом статей і зокрема ст.ст. 229 235 ЦК України сторони нотаріусом ознайомленні (п.4.1 Договору).

Відповідно до п.4.2 Договору сторони підтвердили, що цей правочин не є фіктивним чи удаваним, тобто не є таким, що передбачено ст.ст. 234, 235 ЦК України.

Також сторони зазначили, що цей правочин відповідає їхнім дійсним намірам, а договір не має характеру фіктивного, удаваного, а також не має примусу (насильства), збігу тяжких обставин, обману (п.4.7 Договору).

17.01.2018 року ОСОБА_4 купив у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , про що було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу та внесено відповідні відомості до державного реєстру речових прав (т.1 а.с.215-216).

В обґрунтування своїх вимог позивачі посилалися на те, що вони не мали наміру продавати квартиру та вчинили правочин під впливом помилки, тому він відповідно до ст.229 ЦК України є недійсним, що в свою чергу є підставою для визнання за ними права власності на спірну квартиру та її витребування в порядку ст.388 ЦК України у добросовісного набувача.

Частиною 1 ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є:

1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом статей 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

За змістом ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Таким чином, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд.

Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справі № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19 особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті229 ЦК України повинна довести за допомогою належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст. 229 та ст.ст. 203, 717 ЦК України в сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 910/12959/18 та від 07 липня 2022 року у справі № 914/1967/19 у разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнаною стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування норм ст.229 ЦК України. Водночас, щодо можливості оскарження правочинів укладених внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

У ч.2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним за статтею 229 ЦК України, оскільки позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення ними помилки під час укладення оспорюваного договору, у той час як процесуальний закон покладає саме на позивачів обов`язок доказування наявності помилки і що вона має істотне значення.

Так, судом першої інстанції вірно зазначено про необгрунтованість доводів та посилань позивачів про помилковість вчинення правочину, а саме на те, що позивачі у позові та послідуючих заявах постійно підтверджували факт отримання від ОСОБА_3 20000,00 доларів США після підписання договору в нотаріуса 10.12.2008 року, які були використані для розвитку бізнесу, що підтверджує факт дійсних намірів на відчуження квартири з метою отримання коштів.

Крім того, надана позивачами копія розписки від імені ОСОБА_3 про не продаж квартири підтверджує факт обізнаності позивачів станом на час укладання спірного договору купівлі продажу про його природу та того, що остання стала власником квартири. Разом з тим, позивачами не надано суду будь яких належних та допустимих доказів в підтвердження посилань на часткову сплату боргу ОСОБА_3 в грудні 2009 року в сумі 10000,00 доларів США.

Посилання позивачів на те, що ОСОБА_1 у зв`язку із станом здоров`я помилився щодо природи правочину також не підтвердженні належними доказами.

Також суду не надано доказів того, що ОСОБА_3 станом на день звернення позивачів до суду та станом на теперішній час була чи є фігурантом кримінальної справи, в якій позивачі виступали б в якості потерпілих, ОСОБА_3 підозрюваної чи обвинуваченої, а квартира АДРЕСА_1 предметом незаконних посягань. Не надано доказів, щодо наявності будь якого вироку відносно ОСОБА_3 , який набрав би законної сили, де було б встановлено факт вчинення останньою будь яких кримінальних правопорушень та які можуть мати приюдиційне значення для даної справи.

З огляду на наявну в матеріалах справи розписку, складену і підписану позивачами про те, що вони продовжуть проживати у спірній квартирі, належній на праві власності відповідачці, на умовах оренди, за що зобовязалася сплачувати орендну плату, також спростовує доводи позивачів щодо необізнаності чи помилки відносно природи укладеного між сторонами правочину.

Щодо позовних вимог про витребування майна (квартири) у добросовісного набувача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, а майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України пов`язується з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця стаття передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст.388 ЦК України можливості витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, потрібно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України, зокрема, чи вибуло це майно з володіння власника з його волі.

Враховуючи, що позивачі відчужили 10.12.2008 року майно на користь ОСОБА_3 з власної волі за відплатним договором купівлі продажу та мали об`єктивну та реальну можливість на свій вільний розсуд проявити належні обачність та розумність при здійсненні юридично значимих дій у даних правовідносинах, зокрема в момент оформлення договору у нотаріуса, висновок суду першої інстанції про безпідставність позовної вимоги про витребування майна з володіння ОСОБА_4 є обґрунтованим.

Зміна рішення позивачів або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину не свідчать про наявність помилки щодо правової природи вчиненого правочину станом на момент його укладення. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність (постанови Верховного Суду 09 вересня 2024 року у справі № 711/4773/23, провадження № 61-14026св23; від 09 квітня 2025 року у справі № 331/5576/21, провадження № 61-16731св24).

На підставі наведеного, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, надав належну правову оцінку порядку укладення оспорюваного правочину та з урахуванням загальних принципів цивільного судочинства дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав його укладення під впливом помилки, та як наслідок витребування майна з чужого володіння. Судом надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги ОСОБА_1 , не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 15 жовтня 2025 року.

Головуючий О.В.Кутурланова

Судді: Л.П.Воронцова

В.В.Майданік