Провадження № 2/344/4530/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

17 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Кіндратишин Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Комуніцької Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пасічна-ІФ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг,-

В С Т А Н О В И В :

30.07.2025 представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить стягнути з такого в користь позивача заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг за період з 01.06.2017 по 01.07.2025 у розмірі 10814,04 грн.; 3 % річних у сумі 507,52 грн.; інфляційні втрати в сумі 2078,42 грн., всього 13399,98 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться в управлінні ТОВ «Пасічна-ІФ». Послуга з управління багатоквартирним будинком включає : утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання прибудинкової території. Обслуговування внутрішньо будинкових систем, утримання ліфтів; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 по вказаній адресі, відповідно співвласником даного багатоквартирного житлового будинку та споживачем житлово-комунальних послуг. Однак, відповідач обов`язок, визначений чинним законодавством, по сплаті коштів за утримання будинку та прибудинкової території не виконує, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в період з 01.06.2017 по 01.07.2025 заборгованість у розмірі 10814,04 грн.

Разом з тим, так як боржник прострочив виконання своїх зобов`язань просить стягнути 3% річних у сумі 507,52 грн. (період прострочення зобов`язань 572 дні, з 01.01.2024 до 25.07.2025); інфляційні втрати в сумі 2078,42 грн., всього 13399,98 грн. та судові витрати. Також зазначив, що позивач очікує понести судові витрати в сумі 5028 грн., які складаються із сплаченого судового збору в розмірі 3028 грн., та 2000 грн. витрат на правничу допомогу ( а.с. 1-3).

30.07.2025 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано судді Кіндратишин Л.Р. ( а.с. 22-23).

04.08.2025 ухвалою судді відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін ( а.с. 26-27).

15.09.2025 представник позивача подав до суду заяву, в якій просив стягнути з відповідача понесені судові витрати в сумі 4028 грн., які складаються із сплаченого судового збору в розмірі 3028 грн., та 1000 грн. витрат на правничу допомогу ( а.с. 34).

Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному розмірі, просив розгляд справи проводити без участі представника позивача.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, у тому числі через сайт «Судова влада». Правом на подання відзиву не скористалася. Заяви про розгляд справи за відсутності чи будь-яких інших клопотань відповідач не подавала.

За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання.

Оскільки сторони в судове засідання, призначене на 16.09.20245 не з`явилися, суд, з дотриманням положень ч. 6 ст. 259 ЦПК України і ч. 5 ст. 268 ЦПК України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше п`яти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання і на виконання вимог ч. 4 ст. 268 ЦПК України підписав судове рішення без його проголошення.

Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Згідно з акту приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс, комісія у складі директора ТОВ «Пасічна-ІФ» та ТОВ «Форте-Буд» 24.03.2015 провела обстеження активів житлового комплексу (його частини) за адресою: АДРЕСА_1 , що передається з балансу ТОВ «Форте-Буд» на баланс ТОВ «Пасічна-ІФ» (а.с. 5-6).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №433594646 від 01.07.2025 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1 в частці 1/1 ( а.с. 7).

Разом з тим, згідно із розрахунку заборгованості по АДРЕСА_3 ( особовий рахунок НОМЕР_1 ) у період з 01.05.2017 по 30.06.2025 у відповідача як власника вказаної квартири виникла заборгованість у загальному розмірі 10814,04 грн., остання оплата мала місце в сумі 274,12 грн. в квітні 2022 року ( а.с. 8-16).

У претензії ТОВ «Пасічна-ІФ» адресованій ОСОБА_1 запропоновано сплатити борг станом на 01.07.2025 в розмірі 10651,08 грн. ( а.с. 17).

Так, за змістом статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує.

За змістом статей 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію (стаття 151 ЖК України).

Згідно із статтею 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV (у редакції, що була чинною на момент визначення виконавця житлово-комунальних послуг) та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII (який набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та введений в дію з 1 травня 2019 року, крім: статті 1, частини першої статті 2, статей 3-7, 9, 11, 12, частини другої статті 26, статей 27 та 29 (в частині регулювання послуги з управління багатоквартирним будинком), частини другої статті 2, частин третьої та четвертої статті 8, частин другої та третьої статті 10, статті 15, частин першої, третьої та п`ятої статті 16, статті 18, частини п`ятої статті 28, пунктів 2, 3-1, 6, підпункту 1, підпункту «б» підпункту 2, підпунктів 5 та

11 пункту 8 цього розділу, які вводяться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом; частини третьої статті 11, абзаців першого та другого частини п`ятої статті 18, які вводяться в дію з 1 січня 2019 року).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV та частиною першою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, пункту 1 частини першої статі 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Водночас такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV та пункту 5 частини другої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-IV, який втратив чинність на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII, до 10.06.2018 тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій розраховувалися виконавцями цих послуг по кожному будинку окремо та встановлювалися органом місцевого самоврядування.

Згідно з пункту 2 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-IV, з дня введення в дію цього Закону, крім норм, що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, управління будинком, спорудою або групою будинків, ремонту приміщень, будинків, споруд, які втрачають чинність через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Разом з тим, згідно пунктів 3-1 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладені з виконавцями таких послуг або з управителями, визначеними згідно із цим Законом, до введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуги з управління багатоквартирним будинком, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами (у тому числі щодо вивезення побутових відходів - за наявності), до дати набрання чинності договорами про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. У разі якщо такими договорами передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

З дати введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуги з управління багатоквартирним будинком, зміна будь-яких умов договорів про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, додатків і кошторисів (цін/тарифів) до них забороняється та вважається нікчемною. Виконавець таких послуг або управитель має право достроково розірвати відповідний договір, попередивши про це споживачів не пізніш як за два місяці до дня розірвання договору.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Положення статей 319, 322 ЦК України, встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі, з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, незалежно від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому прав володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку з утримання належного йому на праві власності майна може створювати небезпеку для третіх осіб.

У даному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, позивачем надавалися житлово-комунальні послуги, за які відповідач зобов`язаний був сплачувати грошові кошти, а тому факт виконання позивачем своїх зобов`язання щодо надання житлово-комунальних послуг не може ставитись судом під сумнів.

Так, Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі Закон №417-VIII) визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.

Згідно із пунктом 10 частини другої статті 7 Закону №417-VIII, співвласники зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Згідно із статтею 12 Закону №417-VIII витрати на управління багатоквартирним будинком включають: витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку. Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком. Зобов`язання із здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком у разі здачі в найм (оренду) квартир та/або нежитлових приміщень державної або комунальної власності несуть наймачі (орендарі) таких квартир та/або приміщень.

Обсяг зобов`язань та відповідальності кожного співвласника за договором про надання комунальної послуги визначається відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (стаття 8 Закону №417-VIII).

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із статтею 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України, передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Таким чином, позивач, будучи належним чином уповноваженим на надання послуг з утримання на утримання житлового будинку і прибудинкової території, а відповідач є співвласником багатоквартирного будинку, маючи у власності квартиру АДРЕСА_4 , та, згідно норм чинного законодавства України, зобов`язаний оплатити надані позивачем послуги, а позивач має право вимагати від відповідача виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач в повному обсязі виконав свої зобов`язання по наданню послуг. Доказів протилежного, зокрема, ненадання відповідачу послуг, надання неякісних послуг, судом не встановлено. Щодо покликання відповідача на вимогу до суду про зобов`язання позивача розірвати договір не може взята до уваги, оскільки таким не дотримано процесуального порядку звернення з зазначеною вимогою.

Відтак, оскільки, відповідач належним чином зобов`язання по оплаті за послуги утримання будинку та прибудинкової території, не виконала, за період з 01.06.2017 по 01.07.2025 у неї утворилася заборгованість у розмірі 10814,04 грн., яка підлягає до стягнення.

На підставі наведеного, суд приймає до уваги розрахунок заборгованості складений позивачем, за яким заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг за період з 01.06.2017 по 01.07.2025 у розмірі 10814,04 грн., 3 % річних - 507,52 грн., інфляційні втрати в сумі 2078,42 грн. Відтак позов про стягнення вказаної заборгованості підлягає до задоволення.

Щодо понесених позивачем витрат на професійну правову допомогу, суд, дійшов такого висновку.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав, що очікує понести 1000 гривень витрат на правничу допомогу в рамках договору про надання правової допомоги від 06.03.2025, які і заявив до стягнення з відповідача.

На підтвердження понесення витрат на оплату правової допомоги позивач надав такі докази: Договір про надання правової допомоги від 06.03.2025 (а.с. 19-20), копію довіреності №3 від 10.01.2025 (а.с. 18), копію свідоцтва серії ІФ №001374 (а.с. 18 зворот), Додаткову угоду №10 від 09.09.2025 до Договору про надання правової допомоги від 06.03.2025 (а.с. 35); акт виконаних робіт до Додаткової угоди №10 від 09.09.2025 згідно якого, загальна вартість послуг складає 1000 грн : підготовка та подання позовної заяви до суду по справі №344/13183/25 (а.с. 36); платіжна інструкція № 3377 на суму 1000 грн призначення платежу за підготовку позовних заяв згідно актів виконаних робіт до додаткової угоди №10 від 09.09.2025 (а.с. 37).

Даючи оцінку вищевказаному, суд виходить з того, що положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3ст. 2 ЦПК України).

Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство встановило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

В частині 1 ст. 137 ЦПК України зазначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Даючи оцінку доказам, долученим на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу у даній цивільні справі у розмірі 1000 гривень, суд зазначає, що у договорі про надання правової допомоги визначені всі істотні умови договору, у тому числі вартість наданих послуг, в акті про надані послуги вказано, які саме було надано послуги, з чим позивач погодився та здійснив їх оплату.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, усталеної практики у даній категорії справи, критерію необхідності та значимості процесуальних дій у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 грн.

Разом з тим, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, так як позов задоволено, сплачений позивачем судовий збір у сумі 3028 грн. підлягає стягненню з відповідача.

На підставі керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 223, 247, 259, 263, 265, 268, 273, 280-285, 354-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою з обмеженою відповідальністю «Пасічна-ІФ» заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг за період з 01.06.2017 по 01.07.2025 у розмірі 10 814 ( десять тисяч вісімсот чотирнадцять) гривень 04 копійки; 3 % річних у сумі 507 ( п`ятсот сім) гривень 52 копійки; інфляційні втрати в сумі 2 078 ( дві тисячі сімдесят вісім) гривень 42 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою з обмеженою відповідальністю «Пасічна-ІФ» 3 028 ( три тисячі двадцять вісім ) гривень судового збору та 1 000 ( одну тисячу) гривень витрат на правничу допомогу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Пасічна-ІФ», , адреса: вул. Галицька, 100, м. Івано-Франківськ;

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса: АДРЕСА_5 .

Повне рішення 17.09.2025.

Суддя

Івано-Франківського міського суду Кіндратишин Л.Р.