ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року

м. Харків

справа № 643/785/24

провадження № 22-ц/818/3033/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Пилипчук Н.П., Мамінї О.В.,

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харків апеляційну скаргу Козакова Олександра Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 березня 2025 року в складі судді Мельникової І.Д., -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, після уточнення якого від 27.02.2024 ( т.1 с. 90 92) просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики №X150421-14 від 15.04.2021 у розмірі 275573, 34 грн та та вирішити питання про стягнення судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у сумі 65104 грн, а також судового збору у сумі 4096 грн 40 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 15 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений письмовий договір позики №X150421-14, предметом якого було передання у власність позичальника грошових коштів у сумі 302379 гривень, що було еквівалентом 10780 доларів США, за курсом долару в НБУ (1 долар США = 28,05 грн). Відповідно до п.1 Договору позики, позичальник зобов`язалася повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором 10780 (десять тисяч сімсот вісімдесят) доларів США, за курсом продажу долару США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на дату здійснення платежу. Згідно п.п.9, 10 Договору позики забезпеченням виконання позичальником зобов`язань була передача в заставу рухомого майна - автомобіля SUBARU модель FORESTER, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Факт отримання позики підтверджується розпискою від 15 квітня 2021 року, написаною власноруч Позичальником. Відповідач не дотрималася взятих на себе зобов`язань за Договором позики, заходів щодо повернення боргу не вжила та позику, у визначені Договором позики та розпискою строки, позивачу не повернуто. Відповідно до Договору позики, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день здійснення платежу за цим договором. Враховуючи, що відповідач у строк, встановлений договором не виконав зобов`язання з повернення грошей в повному обсязі, стягненню підлягає не повернута сума у розмірі 275573, 34 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики №X150421-14 від 15.04.2021 в розмірі 275 573,34 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 2 744,58 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 17 040,00 грн.

Рішення обґрунтовано тим, що позивач надав суду належні та допустимі докази на підтвердження поовних вимог, відповідач не довів факт належного виконання ним умов договру щодо повернення позичених коштів. В той час, як відповідач належних та достатніх доказів на підтвердження перерахунку ним 208 950 грн в рахунок погашення заборгованості за договром позики суду не надав.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати в частині розміру заборгованості що підлягає стягненню та стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 65 456 грн. 90 коп., що є еквівалентом 1 722,55 доларів США за курсом гривні до 1 (одного) долара США 38, 00 грн. В решті вимог відмовити. В частині стягнення витрат на правовничу допомогу також скасувати, оскільки таке стягнення є неправомірним і завищеним.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не надав та не зазначив у рішенні жодної мотивованої оцінки показанням свідків, які були допитані під час судових засідань 22.10.2024 та 05.12.2024. Позивач визнала часткове погашення Відповідачем своєї заборгованості за Договором, на загальну суму 3 528.07 доларів США. Проте станом на дату звернення Позивача з позовною заявою до суду, Відповідач повернула Позивачу позику за Договором на загальну суму 9057.45 доларів США. Тому Відповідач визнає свою заборгованість перед Позивачем лише у розмірі 65 456 гривень 90 копійок, що еквівалентно 1 722.55 доларів США На підтвердження погашення своєї заборгованості за Договором та перерахування грошових коштів, 14.07.2022, 15.07.2022 та 29.08.2022 її сином ОСОБА_4 було перераховано, з метою погашення заборгованості Відповідача за Договором, на рахунок ОСОБА_5 208 950 гривень, що підтверджується даними платіжних інструкцій та квитанцій. Свідок ОСОБА_6 підтвердив факт отримання від ОСОБА_4 грошових коштів, на його картковий рахунок, на загальну суму 208 950 гривень. Посилання Позивача, що грошові кошти у розмірі 208 950 гривень були нібито перераховані ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості за іншим договором, а саме договором позики від 15.06.2021 укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є лише припущенням Позивача і жодним належним доказом не підтверджені. Свідок ОСОБА_7 під час судового засідання 22.10.2024 зазначив, що йому нічого не відомо про погашення заборгованості за договором позики від 15.06.2021, яке начебто мало місце 14.07.2022 у розмірі 100 000 гривень та 15.07.2022 у розмірі 100 000 гривень. Також, ОСОБА_7 зазначив, що він не знає чи отримував грошові кошти ОСОБА_6 по договору позики від 15.06.2021 у період сьомого-восьмого місяця 2022 року.

29.04.2025 представник ОСОБА_9 який діє в інтересах ОСОБА_10 подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить рішення суду залиши без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає що суд повно та всебічно дослідив обставини у справі та ухвалив законне та обгрнтоване рішення. Надані відповідачем платіжні документи не є самостійним доказом перерахування грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за договором позики між Позивачем та Відповідачем. Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Жодних належних доказів виконання ОСОБА_8 умов договору позики від 15.06.2021, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , Відповідачкою до суду не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 15 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений письмовий Договір позики №X150421-14, предметом якого було передання у власність Позичальника грошових коштів у сумі 302379 гривень, що було еквівалентом 10780 доларів США, за курсом долару в НБУ ( надалі Договір позики, Договір (т.1 а.с.14-15)).

Відповідно до п.1, 5 Договору позики, Позичальник зобов`язалася повернути позику у визначений цим договором строк до 15.10.2022 року відповідно до встановленого у договрі Графіку повернення коштів.

Згідно п.п.9, 10 Договору позики забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань була передача в заставу рухомого майна - автомобіля SUBARU модель FORESTER, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

15.04.2021 року ОСОБА_2 склала розписку про отримання позики від ОСОБА_1 в розмірі 302 379,00 грн, що еквівалентно 10780 дол. США (за курсом 1=28,050 грн) згідно договором позики №Х150421-14 від 15.04.2021 року (т.1 а.с. 16).

Згідно довідки від 23.01.2024 року виданою АТ КБ «ПриватБанк», офіційний курс НБУ станом на 23.01.2024 року становить 1 дол США=37 (т.1 а.с. 17).

В матеріалах справи наявний договір позики від 15.06.2021 року укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 згідно з яким останній отримав у позику від ОСОБА_7 364 299 грн, що за домовленістю сторін складає 13 418 дол США. ОСОБА_8 зобовязався повернути вказану суму згідно з графіком платежів визначеному у договорі до 15.06.2022 року Пунктом 2.1. зазначеного договору визначено, що з метою забезпечення зобов`язань іпотекодержавець приймає в іпотеку об`єкт нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 111-118).

Згідно заяви від 06.10.2022 року ОСОБА_7 підтвердив, що ОСОБА_8 , отримав повний розрахунок за договором позики від 15.06.2021 року (т.1 а.с. 96).

У судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 пояснив, що він перебуває у дружніх стосунках з позивачем, яка надала позику відповідачу під заставу транспортного засобу. За даною позикою боржниця розраховувалась частково. Строк договору закінчився, додаткову угоду укладено не було, оскільки відповідач знаходиться за кордоном. Відповідач йому знайома як дружина ОСОБА_8 , який є його знайомим, який отримував від нього та його знайомих грошові кошти в позику. Свідок зазначив, що позивачем відповідачу була надана позика, за яку частково сплачено борг. За цим боргом фактично розраховувався чоловік ОСОБА_8 поки був в Україні, потім сплачував на рахунок. Сплата відбувалася частково, але не в ті строки які були визначені в позиці. На сьогоднішній день борг складає 7251 долар США. ОСОБА_7 він знає, з ним дружні стосунки. ОСОБА_7 також надав у позику під заставу нерухомого майна ОСОБА_8 та його дружині грошові кошти, які вони сплатили повністю. ОСОБА_8 сплачував йому кошти, які він передавав ОСОБА_12 . Договір між ОСОБА_13 та ОСОБА_8 закінчився, але їм був наданий час для добровільного погашення позики, щоб не звертати стягнення на майно. Син ОСОБА_8 . ОСОБА_14 перерахував гроші за позику батька, потім у нотаріуса склали заяву про розрахунок, зняли заборону з нерухомого майна. З приводу надходження від ОСОБА_15 грошових коштів 14.07.2022 100.000 грн, 15.07.2022 100.000 грн 29.08.2022 та 8.950 грн, свідок пояснив, що вказані кошти надходили в рахунок погашення боргу за договором позики укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Свідок зазначив, що був присутнім під час укладання договору між позивачем та відповідачем. За договором між позивачем та відповідачем готівкові кошти він не отримував, потім від ОСОБА_8 , отримав переказ на рахунок в розмірі 5950 дол. США, та особисто передав кошти позивачу.

Свідок ОСОБА_7 допитаний в суді першої інстанції зазначив, що з позивачем у нього дружні та ділові стосунки, з відповідачем ділові стосунки. З ОСОБА_11 знайомий, ділові стосунки. ОСОБА_8 йому знайомий, позичав йому гроші під заставу квартири дружини ОСОБА_8 . Договір позики укладався 15.06.2021 між ним та ОСОБА_8 . Повернення отриманої позики було частинами, потім одним платежем. На його прохання ОСОБА_11 приймав грошові кошти на повернення позики. ОСОБА_8 за договором позики від 15.06.2021 в частині своєчасності повернення заборгованості спочатку сплачував вчасно потім ні. Як надходили кошти на рахунок ОСОБА_11 йому не відомо. Остаточний розрахунок за договором був у жовтні 2022 в готівковій формі. Припинено іпотеку за договором позики було в жовтні 2022 після остаточного розрахунку.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_4 повідомив, що з позивачем не знайомий, відповідач його мати. ОСОБА_8 його батько. Про укладений між сторонами у справі договір позики від 15.04.2021 йому було відомо у липні 2022, але невідомо про суму зазначену у цьому договорі. Про те, що матері потрібна допомога за договором позики, повідомила мати. Суми повернення за договором позики він не знав. Реквізити сплати він отримав від батька, а батьку ці реквізити надав ОСОБА_11 . Батько зазначив, що ці реквізити для сплати за договором позики між його матір`ю та ОСОБА_16 . Він перевів декілька платежів зі своєї картки на реквізити надані батьком на загальну суму 208905 грн, отримувачем був ОСОБА_17 . В графі призначення платежу, він нічого не зазначив, оскільки він перепитав у батьків чи потрібно вказувати призначення платежу, на що йому сказали ні, не потрібно. Про договір позики від 15.06.2021 між батьком та ОСОБА_12 , йому було невідомо.

У відзиві на позов від 21.02.2024 та відповіді на відзив від 27.02.2024 сторони не заперечували, що у зв`язку із виїздом позивачки за межі України між ними була досягнута домовленість про повернення грошей за Договром позики шляхом перерахування ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 для передачі позивачці. Позивачка погодилась з частковим погашенням богру за ґдогором позики у розмірі 3528.07 доларів США ( т.1 а.с. 63 70,90 92).

До відзиву на позовну заяву ОСОБА_2 надала скрін-шоти мобільного телефону з перипискою між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 з якої вбачається, що останній отримував кошти від відповідача (т.1 а.с. 73-74).

До відзиву на позовну заяву відповідач надала розрахунок повернутих коштів на загальну суму 9057,45 дол США (а.с. 86).

Згідно копій платіжних інструкцій ОСОБА_4 перерахувала на рахунок ОСОБА_11 : 14.07.2022 року у загальному розмірі 100 000, 000 грн; 15.07.2022 у загальному розмірі 100 000,00 грн; 29.08.2022 в розмірі 8 950,00 грн; 03.05.20223 в розмірі 17 000,00 грн; 31.07.2023 в розмірі 10 000,00 грн; 22.05.2023 в розмірі 300 дол. США; 26.06.2023 в розмірі 500 дол США; 07.09.2023 в розмірі 1000 дол США; 31.10.2023 в розмірі 200 дол США; 16.11.2023 в розмірі 303 дол США; 11.12.2023 в розмірі 505 дол США (т.1 а.с. 75-85).

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правоідносин та застосував до них норми матеріального права що їх регулюють.

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду у справі № 309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, у справі № 310/6826/16-ц від 15 серпня 2019 року, у справі № 182/2462/ 16-ц від 18 вересня 2019 року, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що передбачено статтею 599 ЦК України.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 ЦК України).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Згідно з частиною 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст. 79 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Предметом укладеного між сторонами у справі Договору позики було передання у власність ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 302379 гривень, що було еквівалентом 10780 доларів США, за курсом долару в НБУ 1 долар США = 28,05 грн ( т.1 а.с. 14- 15).

Відповідно до п.1 Договору позики, Позичальник зобов`язалася повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором 10780 (десять тисяч сімсот вісімдесят) доларів США, за курсом продажу долару США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 18 місяців з моменту укладання даного договору, тобто до 15.02.2022 року.

Згідно п.п.9, 10 Договору позики забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань була передача в заставу рухомого майна - автомобіля SUBARU модель FORESTER, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Факт отримання позики підтверджується змістом Договору позики, у пункті 2 якого зазначено про отримання Позичальником грошей до підписання Договру та даними копії розписки від 15 квітня 2021 року, написаної власноруч Позичальником, в якій зазначено про отримання грошей і строк повернення боргу до 15 жовтня 2022 року.

Відповідно до пункту 6 Договору позика вважаєтья повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п.1 даного договору готівкою в м.Харкові.

Разом з тим, як встановлено судом і не заперечувалось сторони Договору досягли домовленості про повернення Позикодавцеві грошових коштів шляхом перерахування грошей у безготівковій формі на рахунок ОСОБА_5 .

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_6 зазначеного факту не заперечував, проте він та допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснили, що крім грошей за Договором позики для передачі ОСОБА_1 , ОСОБА_6 отримував від ОСОБА_18 чоловік відповідачки та ОСОБА_14 сина відповідачки грошові кошти за іншим договором позики, що був укладений між ОСОБА_18 та ОСОБА_7 15.06.2021 та повністю виконаний 06.10.2021 ( т. 1 а.с. 94-95, 96)

Оскільки надані відповідачем копій платіжних інструкцій за змістом яких ОСОБА_19 перерахував на рахунок ОСОБА_11 : 14.07.2022 року 100 000, 000 грн; 15.07.2022 100 000,00 грн та ОСОБА_14 29.08.2022 перерахував на користь ОСОБА_5 8 950,00 грн не містять даних про призначення платежу, судова колегія відхиляє доводи скаржника про доведення відповідачкою факту повернення грошових коштів у розмірі 208 950 грн за Договром позики (т.1 а.с. ,75-79 ).

Крім цього, статтею 545 ЦК встановлено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставістатті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третійстатті 545ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третястатті 545 ЦК Українине охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у цій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Відповідне тлумачення надано у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17, провадження № 61-21724св18.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 31жовтня 2018року, справа№ 707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18; від 26 вересня 2018 року, справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18; від 27 червня 2018 року, справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18.

Оскільки в супереч вимог ст.,ст. 12,81 ЦПК України відповідач належних та допустимих доказів повернення грошових коштів за Договором позики у повному обсязі суду не надав, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти у заявленому у позові розмірі - 275573 грн 34 коп.

Згідно частини першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача надано: Договір про надання правової допомоги від 12.09.2024 , додаток від 23.04.2025 до Договору про надання правничої допомоги від 23.04.2025 з найменуванням робіт на загальну суму 10 000, 00 грн, акт надання послуг з описом виконаних робіт на суму 10 000,00 грн.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу з боку ОСОБА_20 не надходило.

Проте, вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з того, що дана справа перебувала в провадженні суду не тривалий час, є нескладною, виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, тому суд заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн необґрунтованим та неспівмірним та вважає за необхідне зменшити його до 5000,00 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Козакова Олександра Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 березня 2025 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_4 ) витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 17.09.2025

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук