справа № 208/4586/25
провадження № 2-о/208/154/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Кам`янського у складі:

головуючого судді - Гречаної В.Г.,

за участі секретаря судового засідання Агеєвої В.Г.,

заявника - ОСОБА_1 ,

представника заявника - адвоката Литвин Н.О.,

представник заінтересованої особи - Мішина Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №208/4586/25 за заявою ОСОБА_1 , де заінтересована особа: Відділ Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області № 14 у місті Кам`янське, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Литвин Н.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, де заінтересована особа: Відділ Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області № 14 у місті Кам`янське, про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування заяви зазначено, що згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис №1019, ОСОБА_1 народився на території України ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Дніпродзержинськ.

В 1971 році ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина колишнього СРСР, виданий відповідним відділом внутрішніх справ м.Дніпродзержинська.

Отримав неповну загальну середню освіту, закінчивши 11 класів середньої школи №36 м.Кам`янське, навчався в професійному технічному училищі №26 на професію столяр. Наразі доказів, підтверджуючих вказані факти не зберіглось.

10.05.1971 року був призваний на військову службу та направлений до військової частини. Військову присягу прийняв 03.06.1971 року, з присвоєнням військового звання рядовий, водій 3 класу. Згідно записів у військовому білеті, пройшов облік 27.10.1983 року.

15.05.1992 року прийняв військову присягу на вірність народу України.

Трудову діяльність розпочав 19.11.1980 року на посаді плотника 3 розряду.

Останнє місце роботи зазначене в трудовій книжці ПП «Припять», де заявник працював з 01.12.1996 року по 30.05.1997 рік.

Надати суду докази постійного проживання у формі актів проживання не має можливості, так як голова вуличного комітету в зв`язку з оголошенням військового стану на території України відсутній на території свого підпорядкування, однак факт постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 можуть підтвердити сусіди та родичі.

29.07.2014 року заявник звернувся до чергової частини Заводського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області із заявою про поновлення паспорта гр. України, так як внаслідок непереборних обставин останній згорів, чим знищився. Фактично паспорт громадянина на його ім`я не був ані викрадений, ані навмисно знищений.

Після того, як заявник отримав відповідь з Заводського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, звернувся з метою отримання паспорта громадянина України до відповідного відділу Міграційної служби м. Кам`янського, однак йому було усно відмовлено і оформленні та поновленні паспорта на його ім`я та запропоновано звернутись до суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2025 року, цивільну справу №208/4586/25 передано до провадження судді Гречаній Г.В.

Ухвалою суду від 14.04.2025 року відкрито провадження за правилами окремого провадження та призначено судове засідання.

26.05.2025 року від представника Відділу Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області № 14 у місті Кам`янське Мішиної Ю.І. надійшли до суду пояснення у справі. Зазначила, що частина перша статті 3 Закону України «Про громадянство України» стосується визначення належності до громадянства України зокрема осіб, які мають паспорти колишнього СРСР. Їх належність до українського громадянства було визначено під час загального обміну паспортів громадянина колишнього СРСР на паспорти громадянина України зразка 1994 року у період з травня 1995 року по вересень 2002 року. З цього часу пройшло багато років, на сьогодні ДМС здійснює видачу паспортів громадянина України нового зразка у формі картки. З огляду на це, випадки встановлення належності до громадянства України згідно з пунктами 1-3 Закону можуть бути поодинокими і тому мають ретельно перевірятися, а рішення прийматися на підставі документів, визначених законодавством з питань громадянства. Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Згідно вимог ДМС України від 12.12.2017 року №6-7999.1-17, у зв`язку з тим, що у 2016 році відбулася реформа системи реєстрації в Україні, ДМС на сьогодні не володіє актуальною інформацією про зареєстрованих осіб. Законодавством на теперішній час не визначено орган, який зберігає дані про зареєстрованих (прописаних) на 1991 рік осіб та відповідає за їх збереження. Наявні архівні документи не передавалися на постійне зберігання до державних архівів України або територіальних органів ДМС.

Для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року подаються такі документи: трудова книжка, військовий квиток, атестат або диплом про навчання, свідоцтво про народження, », свідоцтво про народження дитини, свідоцтво про укладання шлюбу, копію домової книги з штампом реєстрації на території України, копію паспорта громадянина колишнього СРСР 1974 р. з внесенням напису органами внутрішніх справ України «громадянин України, водійські права, архівні довідки, тощо, також залучаються свідки.

Звертає увагу суду на те, що у вимозі своєї заяви гр. ОСОБА_1 просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт того, що він ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав на території України станом на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року), а також (13.11.1991 року). станом на момент набрання чинності Закону Украни «Про громадянство України»

Дата, на яку громадянин проживав на території України і яка вказується у вимозі позовної заяви до суду, обирається відповідно до наявних документів громадянина та підтверджуючих доказів. Дата обирається одна, оскільки проживання на певну дату відповідає певному пункту частини 1 статті 3 зазначеного Закону.

Наявність двох дат у вимозі заяви або відсутність посилання на конкретну дату є неприпустимою та некоректним тлумаченням Закону. Просить заяву ОСОБА_1 винести на розсуд суду, відповідно чинного законодавства.

В судовому засіданні адвокат Литвин Н.О. обґрунтувала звернення до суду, зазначила, що не заперечує щодо задоволення заявлених вимог з врахуванням пояснення заінтересованої особи, а саме встановлення факту, що ОСОБА_1 постійно проживав на території України, станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року).

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримав позицію свого адвоката, зазначив, що звертався до відповідних органів для відновлення паспорту, потрібна була домова книга, не зміг знайти документи.

В судовому засіданні представник Відділу Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області № 14 у місті Кам`янське зазначила, що були направлені запити з метою встановлення особи заявника, не заперечує щодо часткового задоволення заявлених вимог з врахування їх пояснень по справі.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м.Дніпродзержинську, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1019.

Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого 03.05.1971 року ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народився у м. Дніпродзержинську, національність українець, освіта 11 класів, основна цивільна спеціальність шофер, сімейний стан одружений, дружина ОСОБА_2 , військове звання рядовий, водій 3 класу.

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 з 19.11.1980 року по 30.09.1983 рік працював плотником 3 розряду, останній запис у трудовій книжці зроблений 30.05.1997 року запис щодо звільнення.

Відповідно до Висновку про результати розгляду заяви гр.. ОСОБА_1 зареєстрованого до ЖЄО Заводського РВ за №9249 від 29.07.2014 року встановлено, що 29.07.2014 року до четвертої частини Заводського РВ Дніпродзержинського МУ із заявою звернувся гр.. ОСОБА_1 , 1953 р.н., мешк. АДРЕСА_2 , про те, що 4.06.2014 року, близько 14:00 год., по АДРЕСА_3 в літній кухні згорів паспорт гр.України, чим знищився. Звернувся з ціллю поновлення документів.

Свідок ОСОБА_3 надала покази, у яких зазначила, що заявник являється її рідним дядьком. Він вже звертався з проханнями про поновлення паспорту, проте нічого не вийшло. Проживав по АДРЕСА_1 . Паспорт втратив дуже давно. Народився заявник у місті Дніпродзержинську, за кордон не виїжджав, останні років 10-15 проживав у м. Кам`янському.

Свідок ОСОБА_4 надала покази, у яких зазначила, що заявник є її рідним братом. В Україні заявник проживає все життя, а саме у м.Кам`янському. Брат живе один, раніше проживав з жінкою. Зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Працював на автобазі та у 9 лікарні.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України»і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами Україниє усігромадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.

Відповідно до п. 3 ч. 2ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Згідно ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.

Пунктом 7 вказаного Порядку визначено, що громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР (далі Порядок) відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Крім того, пунктом 44 вищевказаного Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави,Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», постійне місце проживання - місцепроживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом);

В Ухвалі про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням Вищої ради юстиції щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 127 Конституції України від 14 березня 2002 року № 4-у/2002 Конституційний Суд України, зокрема, зазначив: "До громадян, які мають постійне місце проживання в Україні, належать громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні в цілому не менше ніж 183 дні у календарному році.

Законом України "Про громадянство України" визначено, що безперервне проживання на території України - це проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів.

Згідно ст. 1 Закон України «Про громадянство України» безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.

ОСОБА_1 зазначає, що на сьогоднішній день він втратив документ, що посвідчує його особу, він згорів. Від встановлення його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) залежить видача відповідними державними органами йому паспорту громадянина України.

Враховуючи викладене, оцінивши та дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що у судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що заявник ОСОБА_1 постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року, а тому його заяву про встановлення факту слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 259, 263 - 265, 268, 273, 293-294, 315 ЦПК України, ст. ст. 1, 3, 9 Закону України «Про громадянство України», -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , де заінтересована особа: Відділ Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області № 14 у місті Кам`янське, про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити частково.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав на території України, станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

В іншій частині заяви - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Відомості сторін:

заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

заінтересована особа Відділ Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області № 14 у місті Кам`янське, , адреса: Дніпропетровська обл., м. Кам`янське, вул. Архітектурна , буд. 10А.

Суддя В.Г.Гречана