Справа № 161/7634/24 Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В.
Провадження № 22-ц/802/1073/25 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Черняк О. В.,

з участю представника позивача адвоката Лавренчука О. В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Луцької міської ради, до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 , поданою представником адвокатом Лавренчуком Олександром Володимировичем, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з вказаною позовною заявою до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 . Просить суд зобов`язати відповідачів не чинити позивачам перешкод в користуванні житловим приміщенням, а саме 3/5 частиною житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 та надати ключі від замків вхідних дверей та інших ключів за їх наявності в квартирі; вселити ОСОБА_2 та малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в 3/5 частини зазначеної двохкімнатної квартири та стягнути судові витрати з підстав, викладених в позовній заяві.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 жовтня 2024 року залучено до участі в цій цивільній справі в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Луцької міської ради.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 через свого представника адвоката Лавренчука О.В. подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Вважає його незаконним, постановленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд допустив неправильне застосування норм матеріального права. Вказує, що ухвалюючи рішення, суд дійшов помилкового висновку, що позивач та її малолітні діти не мають права користування житлом, оскільки не є власниками або членами сім`ї наймача. З посиланням на ст. ст. 156, 64, 161 Житлового кодексу України, зазначає, що на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім`ї власника будинку права користування займаним приміщенням. Неприпинене фактичне користування житлом або наявність наміру користуватись ним є підставою для захисту такого права, навіть якщо формальні правовідносини припинено (розірвано шлюб, відсутня реєстрація тощо). Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у цій справі.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що 09.12.2019 шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області в справі № 161/17695/19. Судом у цьому рішенні встановлено, що у 2019 році шлюбних відносин не підтримували, спільного господарства не вели та проживали окремо, діти проживали з ОСОБА_2 . Зазначає, що під час шлюбу він, ОСОБА_2 та їхні діти проживали за дресою: АДРЕСА_2 і саме ця адреса і до цього часу є місцем проживання ОСОБА_2 та дітей. Жодних доказів, які б підтверджували вселення позивача та проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , стороною позивача не надано. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача адвокат Лавренчук О.В. в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені; відповідач ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав та просив залишити її без задоволення.

Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явились.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 , яка є відповідачем по справі, являється наймачем жилого приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_1 згідно ордеру на жиле приміщення № 46 від 04 квітня 2019 року та договору найму житла № 13 від 21 березня 2024 року.

Ні ОСОБА_2 , ні малолітні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не являються власниками та/або співвласниками жилого приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням суду від 09 грудня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області 22.11.2014 року, актовий запис № 1785 розірвано.

Адресою проживання позивача ОСОБА_2 зазначено АДРЕСА_3 . Отже, на час отримання ордеру і після цього позивач разом з дітьми не проживала у спірній квартирі.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно зі статтею 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

За змістом статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені у частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Згідно із частиною першою статті 70 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Позивач не набула права на спірну квартиру, не зважаючи на реєстрацію у ній. Наявність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка не вселилася туди як член сім`ї наймача і не проживала у ньому.

Ордер на вселення у жиле приміщення не є правовстановлюючим документом на надане для вселення житло. З урахуванням викладеного, у позивача не виникло як права користування, так і будь-якого іншого майнового права, права очікування, оскільки відповідні права щодо квартири виникають у особи в силу фактичного вселення її у певне приміщення.

Доказів вселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з моменту видачі 04.04.2019 ордера на жиле приміщення і до часу розгляду цієї справи судом, до квартири АДРЕСА_4 , проживання в ній, користування нею, матеріали справи не містять. Позивач не цікавилась квартирою, не оплачувала комунальні послуги. Позивач проживала за іншою адресою: АДРЕСА_3 .

У апеляційній скарзі позивач посилається на норми Житлового Кодексу України, які регулюють житлові права у будинках, квартирах, що належать на праві приватної власності. Відомості про приватизацію спірної квартири матеріали справи не містять.

Крім того, позивач просить суд зобов`язати відповідачів не чинити позивачам перешкод в користуванні житловим приміщенням, а саме 3/5 частиною житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 . Однак, частки квартири не визначались.

За ОСОБА_2 та малолітніми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не передбачено збереження права користування жилим приміщенням як за колишніми членами сім`ї наймача ОСОБА_2 .

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, обґрунтовано виходив із того, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження дотримання визначеного законом порядку вселення до квартири АДРЕСА_4 , постійного її та дітей проживання в цій квартирі разом з наймачем бувшою свекрухою ОСОБА_5 однією сім`єю, а тому дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду, враховуючи, що такі висновки ґрунтуються на матеріалах справи та нормах законодавства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду. Рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права, з правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , подану представником адвокатом Лавренчуком Олександром Володимировичем, залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2025 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2025 року.

Головуючий - суддя

Судді