ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/4939/24 Номер провадження 22-ц/814/2390/25Головуючий у 1-й інстанції Зуб Т. О. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Карпушина Г. Л., Обідіної О. І.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2025 року, ухвалене в місті Полтава під головуванням судді Зуб Т. О., дата складення повного рішення суду - 05 березня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 , про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров?я,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 , у якому просила про стягнення з відповідача моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 27.08.2023 близько 10 год 10 хв, ОСОБА_1 , керуючи легковим автомобілем Audi А6, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись з с. Заворскло Полтавського району в напрямку до автодороги «Портнівка-Козельщина», під`їжджаючи до нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг з головною дорогою «Портнівка-Козельщина», перед виїздом на перехрестя не переконався в безпечності виконуваного ним маневру та, виконуючи поворот ліворуч, не дав дорогу легковому автомобілю ВА3 2101, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , що рухався по головній дорозі, виїхав на його смугу руху, чим створив небезпеку для руху та допустив зіткнення автомобілів.

Внаслідок вказаної ДТП водій автомобіля ВАЗ 32101 ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, а пасажири автомобіля ВАЗ 32101 - ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 отримали легкі тілесні ушкодження.

У березні 2024 року до Полтавського районного суду Полтавської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0002348 від 27.08.2023 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення за частиною першою статті 286 КК України.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 24.05.2024 у справі № 545/1175/24, яка набрала законної сили, обвинуваченого ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, на підставі статті 46 КК України, у зв`язку з примиренням із потерпілим ОСОБА_4 , а кримінальне провадження закрито.

Вказувала, що відповідачем була відшкодована моральна шкода, завдана особисто потерпілому ОСОБА_4 у розмірі 100 000 грн, у спосіб передачі майнових прав (передачі оригіналу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу) на легковий автомобіль марки DAEWOO, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , проте даним кримінальним правопорушенням моральну та фізичну шкоду було завдано не лише водію ОСОБА_4 , але й ОСОБА_5 та її сину - ОСОБА_3 , який в момент ДТП перебував поруч з нею на задньому пасажирському сидінні легкового автомобіля ВАЗ 2101, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Моральну шкоду обґрунтовує тим, що на день ДТП - 27.08.2023 вона перебувала на 20-му тижні вагітності. В момент зіткнення транспортних засобів, зі старшим трирічним сином перебували на задньому пасажирському сидінні легкового автомобіля ВАЗ 2101, яким керував її чоловік. Від удару автомобіль відкинуло на узбіччя, а вона з сином по інерції перемістилися вперед по салону. Вона вдарилася об пасажирське сидіння та вітрове скло, залишившись в салоні автомобіля, на мить втратила свідомість, але швидко прийшла до тями. Побачила свого трирічного сина біля важеля коробки передач, його обличчя було в крові, в області його правої щоки, чола та вуха - рвані рани. Дитина була дуже налякана і плакала. В той момент вона пережила дуже сильне емоційне потрясіння, відчула біль у спині та правій руці, сильне запаморочення та нудоту, не мала сил самостійно відчинити пасажирські дверцята, які ймовірно заклинило.

Каретою швидкої медичної допомоги вона була транспортована до 1-ї міської клінічної лікарні м. Полтави, де перебувала на стаціонарному лікуванні до 30.08.2023, її син ОСОБА_3 був доставлений до Дитячої міської клінічної лікарні м. Полтави, де разом з її матір`ю перебував на стаціонарному лікуванні до 30.08.2023.

Увесь час лікування вона була змушена відчувати всі ті побутові, фізичні, а також психологічні незручності, які пов`язані з перебуванням в лікарні, оглядами лікарів та прийомом лікування. Вона з сином обоє отримали ушкодження здоров`я, які згідно висновкам судово-медичних експертів № № 808, 807 за ступенем тяжкості були віднесені до легких тілесних ушкоджень. Зокрема, їй діагностували і експертним шляхом підтвердили закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, гематоми м`яких тканин верхньої губи справа, забій, часткове пошкодження медіального та латерального доступів правого ліктьового суглобу та гематоми м`яких тканин нижньої третини правого плеча, правого ліктьового суглобу та верхньої третини правого передпліччя і т. ін. Дитина отримала закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, рвану рану правої щоки (шрами шкіри правої щічної ділянки та гіперпігментації шкіри чола зліва, які є наслідком загоєння ран м`яких тканин і пошкрябин шкіри). З приводу ушкодження щічної ділянки (рваної рани щоки) лікарями під загальним знеболенням дитині було накладено шви. Водночас, в момент ДТП характер та ступень тяжкості завданих тілесних ушкоджень, а також доля ненародженої дитини, адже позивач перебувала у стані вагітності, були для неї абсолютно неочевидні, що викликало у неї додаткове сильне душевне хвилювання. ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила дитину. Увесь цей час, з моменту ДТП і до моменту народження дитини, вона надмірно хвилювалася як за перебіг вагітності, так і за стан здоров`я дитини, зокрема, переживала, щоб наслідки ДТП не відобразилися на стані внутрішньоутробного розвитку. Обличчя її сина ОСОБА_3 до сьогодні має сліди ушкодження у вигляді шрамів. Через це дитина має проблеми у спілкуванні з однолітками: одні діти просто запитують його про походження шрамів, а інші- кепкують (насміхаються) над ним. Через це і не тільки, син часто згадує про минуле ДТП, з певним острахом сідає в автомобілі. Після ДТП відповідач не надто цікавився станом їх здоров`я, а більше переймався за власну долю і відповідальність, також ніякої допомоги під час досудового розслідування у справі не надавав.

Посилаючись на викладене, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою корить моральну шкоду у розмірі 100 000 грн, та 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди дитині ОСОБА_3 .

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що внаслідок протиправних дій відповідача позивач та її син зазнали душевних страждань, які знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішеня, неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково, стягнувши з нього на користь Хрипко моральну шкоду у розмірі 20 000 грн, а на користь ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , моральну шкоду в розмірі 50 000грн.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що у рішенні суду відсутні будь-які об`єктивні дані щодо необхідності задоволення позовних вимог у вказаному позивачем розмірі, оскільки у справі відсутні експертизи, зокрема психологічна експертиза, які б підтверджували моральні страждання її сина ОСОБА_3 , так як він перебуває у такому віці, що потребує обстеження спеціалістами.

Вказує, що також позивачем не надано довідок, виписок з амбулаторної карти хворого, карти стаціонарного хворого, висновків спеціалістів про те, що вона або її син проходили консультації у психолога, лікаря психотерапевта або інших фахівців з приводу наслідків психологічної травми, отриманої внаслідок ДТП.

Зазначає, що заявлений розмір моральної шкоди є надмірним для нього, оскільки він отримує нестабільну заробітну плату, яка залежить від поставлених йому завдань і не прив`язана до часового періоду, а інших доходів він не має.

Звертає увагу на те, що наслідків ДТП у вигляді тілесних ушкоджень можна було б уникнути за умови дотримання Правил дорожнього руху України, зокрема використання позивачем пасків безпеки та застосування водієм спеціального дитячого автокрісла, що дало б можливість забезпечити безпеку дитини на випадок ДТП. Проте спеціальне автокрісло при перевезенні ОСОБА_3 водієм не використовувалося.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_6 є матір`ю малолітнього ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 (а. с. 13).

27.08.2023 близько 10 год. 10 хв, відповідач ОСОБА_1 , керуючи легковим автомобілем Audi А6, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись з с. Заворскло Полтавського району в напрямку автодороги «Портнівка-Козельщина», перед виїздом з другорядної дороги на нерегульоване перехрестя нерівнозначних доріг не переконався в безпечності виконуваного ним маневру та, повертаючи ліворуч, не дав дорогу легковому автомобілю ВА3 2101, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , що рухався по головній дорозі «Портнівка- Козельщина» в напрямку с. Козельщина, виїхав на його смугу руху, чим створив небезпеку для руху та допустив зіткнення з його автомобілем.

Внаслідок вказаної ДТП водій та пасажири автомобіля ВАЗ 32101 отримали різного ступеня тілесні ушкодження.

Водію ОСОБА_4 було заподіяно тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, позивачу ОСОБА_2 та її малолітньому синові ОСОБА_3 , які у момент зіткнення перебували на задньому пасажирському сидінні автомобіля, - легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

З 27.08.2023 по 30.08.2023 ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні КП «»1-а МКЛ ПМР» з діагнозом ЗЧМТ, струс головного мозку, забій грудної клітини, забій правого плечового суглобу та правого ліктьового суглобу, колота рана грудної клітки справа. Вагітність 19 тижнів 7 днів (а. с. 21, 23-24).

Малолітній ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні КП «ДМКЛ ПМР» з 27.08.2023 по 30.08.2023 з діагнозом ЗЧМТ, струс головного мозку, рвана рана правої шоки, з приводу якої 27.08.2023 було зроблено операцію: ПХО рани (а. с. 25-29).

Завдана потерпілому ОСОБА_4 моральна шкода, яку він оцінив у 100 000 грн, була відшкодована відповідачем у спосіб передачі майнових прав на легковий автомобіль марки DAEWOO, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 (а. с. 19).

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 24 травня 2024 року у справі № 545/1175/24, яка набрала законної сили 03.06.2024, обвинуваченого ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, на підставі статті 46 КК України - у зв`язку з примиренням із потерпілим ОСОБА_4 , кримінальне провадження закрито (а. с. 17).

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок протиправних дій відповідача ОСОБА_1 , позивачу та її малолітньому синові завдано моральної шкоди, розмір грошового відшкодування якої з урахуванням конкретних обставин справи, характеру та об`єму завданих моральних страждань, ступеню їх доведеності, та виходячи з засад розумності, справедливості та адекватності, суд визначив у 50 000 грн та 100 000 грн відповідно.

Разом з тим, суд не взяв до уваги, що шкоди пасажирам автомобіля ВА3 2101, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було завдано внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила частини другої статті 1188 ЦК України, згідно якої шкода, завдана іншим особам внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується відповідальними за завдану шкоду особами незалежно від їхньої вини.

Зобов`язання з відшкодування шкоди іншій особі, якою є будь-яка третя особа,зокрема, пішохід або пасажир транспортного засобу, від зіткнення із яким іншого транспортного засобу завдано шкоди, виникає не тоді, коли встановлена вина кожного з власників (володільців) транспортних засобів, унаслідок взаємодії яких завдана шкода третій особі (тобто не тоді, коли встановлено невжиття залежних від цих власників (володільців) заходів для запобігання заподіянню такої шкоди), а тоді, коли поведінка кожного з власників (володільців) була неправомірною (зокрема, якщо кожен із них порушував правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, у зв`язку із чим відбулася вказана взаємодія та була завдана шкода третій особі).

Встановлення неправомірності діяння кожного з власників (володільців), які спільно завдали шкоди третій особі внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, достатньо для покладення на цих власників (володільців) солідарного обов`язку з відшкодування шкоди (див. постанову ВП ВС від 29.06.2022 у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

За змістом статті 1190 ЦК України спільною вважається шкода як неподільний результат неправомірних дій або бездіяльності двох і більше осіб. При цьому не обов`язково, щоб дії або бездіяльність, які завдали шкоди іншим особам, співпадали за часом. Це правило поширюється на випадки, коли неможливо встановити, яка дія та в якій мірі спричинила настання такого наслідку.

При цьому у заподіянні шкоди спільними діями має місце єдність дій заподіювачів, яка полягає у такому їх взаємозв`язку, при якому виключення хоча би однієї із цих дій із комплексу діянь співзаподіювачів не призводить до виникнення спільного шкідливого результату. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їх вини (див. постанову ВС від 21.03.2024 у справі № 295/2859/13-ц (провадження № 61-11022св23)).

Згідно частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух», пункту 1.3 Правил дорожнього руху України учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до пункту 2.3 «в» Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України) для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

Щодо пасажирів, то вони також зобов`язані користуватися ременями безпеки під час пересування в транспортному засобі, обладнаному цими засобами захисту. Це передбачено пунктом 5.2. «б» Правил дорожнього руху.

Відповідальність несе як водій, якщо він не забезпечив дотримання правил безпеки пасажирами, так і сам пасажир, який відмовився пристебнутися.

Згідно пункту 21.11 «б» ПДР України, забороняється перевозити дітей, зріст яких менше ніж 150 см, у транспортних засобах без використання дитячих утримуючих систем, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу; на задньому сидінні мотоцикла та мопеда, крім:

- транспортних засобів, що здійснюють регулярні, регулярні спеціальні та нерегулярні пасажирські автобусні перевезення, за умови дотримання встановлених цими Правилами обмежень швидкості руху;

- спеціалізованих санітарних автомобілів бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, оперативних транспортних засобів Міноборони, МВС, Національної поліції, ДСНС, Держприкордонслужби, Служби безпеки, Управління державної охорони під час виконання ними невідкладного службового завдання.

Пунктом 1.10 ПДР України встановлено, що дитяча утримуюча система це обладнання, що здатне утримувати дитину в сидячому або нахиленому положенні, яка у разі зіткнення або різкого гальмування транспортного засобу зменшує небезпеку травмування дитини, що в ньому перебуває, шляхом обмеження рухливості її тіла.

Відповідно до пункту 21.12 ПДР України дитячі утримуючі системи повинні використовуватися у транспортних засобах, обладнаних ременями безпеки чи системами з`єднання дитячої утримуючої системи, передбаченими їх конструкцією, та відповідати вимогам чинних в Україні правил і нормативів.

Пунктом 21.13. ПДР України передбачено, що дитячі утримуючі системи встановлюють на місцях для сидіння, крім першого ряду. У разі перевезення дитини віком до трьох років у легковому автомобілі на місці для сидіння першого ряду допускається встановлення дитячих утримуючих систем, які встановлюються проти напрямку руху з обов`язковим відключенням фронтальної подушки безпеки цього місця для сидіння (у разі її наявності).

Відповідно до пункту 21.15 ПДР України характеристики дитячої утримуючої системи повинні відповідати масі та зросту дитини, яка у ній перевозиться.

Також відповідно до пункту 21.16 ПДР України діти повинні перебувати у дитячих утримуючих системах у пристебнутому положенні.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що згідно законодавства України на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (ремені безпеки), водії зобов`язані користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Крім того, забороняється перевозити дітей, зріст яких менше ніж 150 см, у транспортних засобах без використання дитячих утримуючих систем, тобто обладнання, що встановлюють на місцях для сидіння та здатне утримувати дитину в сидячому або нахиленому положенні.

У справі, що переглядається апеляційним судом, встановлено, що позивач ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 під час ДТП перебували на задньому сидінні салону автомобіля ВА3 2101, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 . При цьому малолітній ОСОБА_3 , який на момент події не досяг трирічного віку, перевозився в автомобілі без використання дитячих утримуючих систем, що сприяло заподіянню йому тілесних ушкоджень та перебуває у безпосередньому причинному зв`язку із наслідками ДТП, оскільки у разі дотримання вимог пунктів 21.11 «б», 21.12 - 21.16 ПДР України при зіткненні автомобілів дитина утримувалась би у безпечному положенні, а не перемістилась вперед по салону, внаслідок чого отримала вказані травми, що вбачається з висновку судово-медичного експерта № 807 від 22.09.2023 про механізм утворення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 від дії тупого предмету та предметів з гострими краями, якими могли бути і скалки скла.

Доводи представника позивача, що автомобіль ВА3 2101, реєстраційний номер НОМЕР_2 , не обладнаний відповідними засобами пасивної безпеки є безпідставними, оскільки Правила дорожнього руху категорично забороняють перевезення дітей, зріст яких менше 150 см, у транспортних засобах без використання дитячих утримуючих систем.

Відповідальність за порушення Правил дорожнього руху при перевезенні дітей покладається на водія транспортного засобу, в якому перевозиться дитина.

Отже, з урахуванням вказаного, особами, відповідальними за шкоду, заподіяну малолітньому ОСОБА_3 , є як водій автомобіля Audi А6, реєстраційний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_1 , який порушив вимоги пунктів 10.1., 16.11., 2.1. розділу 33 ПДР України, створив аварійно-небезпечну ситуацію та допустив зіткнення транспортних засобів, так і водій автомобіля ВА3 2101, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 , який всупереч вимог пункту 21.11 «б» ПДР України перевозив малолітню дитину без використання дитячих утримуючих систем, тому моральна шкода, завдана дитині їхніми спільними неправомірними діями (бездіяльністю) підлягає відшкодуванню з урахуванням приписів статті 1188 ЦК України. Таку шкоду вони зобов`язані відшкодувати у відповідній пропорції незалежно від вини.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 , як матір та законний представник малолітнього ОСОБА_3 , повинна дбати про його безпеку шляхом створення безпечного середовища, навчання правил безпечної поведінки, захисту від загроз, а також шляхом формування здорового способу життя та піклування про здоров`я дитини, зокрема, щодо необхідності використання при перевезенні дитини спеціальних засобів. Як пасажир, користуючись транспортним засобом, ОСОБА_2 також повинна дбати і про свою безпеку та використовувати засоби пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки, де їх установка передбачена конструкцією) під час пересування в транспортному засобі.

Згідно частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до помилкового вирішення справи.

Даючи оцінку доводам апеляційної скарги відповідача щодо недоведеності розміру грошового відшкодування моральної шкоди, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Способами захисту цивільних прав відповідно до пунктів 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода відповідно до частини другої статті 23 ЦК України може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, а тому принцип еквівалентного відшкодування, що властивий цивільному праву, при відшкодуванні моральної шкоди неможливий, оскільки вона не має вартісного еквівалента.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.

Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи й доведеності позову (див. постанову ВС від 26.02.2024 у справі № 208/8463/19 (провадження № 61-5495св23)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою відповідальності.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності висновку експерта, як належного доказу заподіяної позивачам моральної шкоди, відхиляються апеляційним судом, оскільки у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я потерпілого наявність моральної шкоди презюмується, а розмір грошового відшкодування такої шкоди визначається судом у рішенні, а не у висновку експерта.

Відповідний висновок психолога може визначити глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інші обставин, які мають істотне значення, проте розмір грошового відшкодування таких страждань визначає суд з урахуванням вимог розумності та справедливості, незалежно від наявності такого висновку.

З урахуванням обставин цієї справи, факт заподіяння позивачам моральної шкоди знайшов своє підтвердження та при визначенні розміру відшкодування такої шкоди заслуговують на увагу аргументи позивача щодо врахування факту її вагітності на момент ДТП, оскільки вона відчувала моральні страждання не лише через фізичний біль у зв`язку з ушкодженням її здоров`я, але й хвилювалася за життя та здоров`я своєї ненародженої дитини та малолітнього сина - ОСОБА_3 , який за наслідками ДТП має численні шрами на обличчі, що може впливати на обсяг їх немайнових втрат. Проте, оскільки шкоди було завдано спільними неправомірними діями обох водіїв, внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки та грубої необережності при користуванні пасажирами транспортним засобом, нехтуванні правилами безпеки при перевезенні малолітньої дитини, вимоги позивачів до відповідача ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 46 ЦПК України цивільна процесуальна правоздатність - здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи; її мають усі фізичні і юридичні особи.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Процесуальним засобом реалізації батьками права на судовий захист своєї дитини, гарантованим статтею 55 Конституції України, є процесуальне представництво. Воно забезпечує участь у цивільному процесі батьків, надає їм можливість використовувати всі передбачені законодавством юридичні можливості для ведення цивільних справ у суді та захисту суб`єктивних прав й інтересів дитини. Батьки мають право виступати представниками дитини, зокрема, у цивільному процесі.

Цивільне процесуальне представництво - це такі юридичні відносини, за якими одна особа - представник - виконує на підставі повноваження, наданого йому, зокрема, законом, процесуальні дії в цивільному судочинстві на захист прав і охоронюваних законом інтересів іншої особи. Представник у цивільному судочинстві покликаний виконувати дві функції - захищати права та інтереси осіб, які беруть участь у справі (здійснювати правозаступництво); представляти таких осіб, бути їх повіреними (здійснювати процесуальне представництво).

Процесуальний представник не заміщає сторону в цивільному судочинстві, а діє поряд з нею, на захист її суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів. Особиста участь у справі дитини не є перешкодою для участі у цій справі батьків дитини як її законних представників.

У частині першій статті 242 ЦК України закріплено, що законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей є батьки (усиновлювачі).

Відповідно до частини другої статті 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом (частина третя статті 154 СК України).

Тобто здійснювати захист прав дитини, в тому числі у судах, у першу чергу покликані її батьки. Захист прав та інтересів дитини здійснюється її батьками через відсутність у дитини цивільної процесуальної дієздатності (стаття 47, частина перша статті 59 ЦПК України).

Батьки, які представляють інтереси своєї дитини у суді, можуть вчиняти від її імені усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти дитина як особа, що бере участь у справі (стаття 64 ЦПК України). У цьому випадку батьки повинні захищати права і інтереси дітей, а не свої права і інтереси.

В силу приписів частини першої статті 173, статті 177 СК України батьки не набувають самостійного права на майно дитини, а лише управляють майном в інтересах дитини.

Отже, потерпілий ОСОБА_3 є учасником справи (позивачем), але в силу віку не може самостійно реалізувати свої права, його інтереси представляє мати ОСОБА_2 .

Враховуючи, що внаслідок ДТП, яка сталася 27.08.2023, постраждали і мати і дитина, моральна шкода підлягає відшкодуванню як на користь ОСОБА_2 , так і на користь ОСОБА_3 , інтереси якого одночасно із власними інтересами представляє ОСОБА_2 , про що має бути зазначено у резолютивній частині судового рішення, оскільки право на грошове відшкодування моральної шкоди має саме особа, якій таку шкоду було завдано.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє часткове підтвердження. Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та незастосування судом норм матеріального права, які підлягали застосуванню, призвело до неправильного розподілу відповідальності між учасниками ДТП та неврахування істотних обставин, що сприяли виникненню шкоди, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення вимог, заявлених позивачами до відповідача ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2025 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Г. Л. Карпушин

О. І. Обідіна