ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/720/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участю секретаря Гичко К.С.,

представника апелянта ОСОБА_1 ,

представника позивачів ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/27685/24 за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг фармація» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 квітня 2025 року, ухвалене суддею Вийванком О.М., повний текст якого складено 28 квітня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг фармація» про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися в суд з позовом до ТОВ «Лізинг фармація» про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення заборгованості.

В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилалися на те, що 22.04.2021 між ОСОБА_7 (Орендодавець) та ТОВ «Лізинг Фармація» (Орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень №22/02-19. ТОВ «Лізинг Фармація» надало нотаріально засвідчену заяву від 18.01.2024, зареєстровану в реєстрі за №565, в якій повідомило, що відмовляється від використання свого переважного права на викуп орендованого приміщення, оскільки запропонована ціна об`єкта оренди є завищеною. 11.07.2024, на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 набули у власність в рівних частинах нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 . Будучи новими власниками раніше переданого в оренду майна, 06.08.2024 позивачі направили відповідачу письмове повідомлення, в якому зазначили, що до них переходять права та обов`язки наймодавця за Договором оренди нежитлових приміщень №22/02-19 від 22.04.2021. За період з 11.07.2024 по 30.11.2024 відповідач повинен був сплатити позивачам орендну плату з врахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору в розмірі 663788.68 грн. Однак, відповідач не виконав свої зобов`язання щодо оплати орендної плати, що свідчать про систематичне порушення ним умов договору оренди, що надало позивачам легітимне право відмовитися від відповідного договору найму, що мало наслідком його розірвання і обов`язок відповідача звільнити його та передати позивачам по акту приймання-передачі з оренди.

Позивачі використали своє абсолютне право на одностороннє припинення договору оренди шляхом відмови від Договору оренди нежитлових приміщень №22/02-19 від 22.04.2021 шляхом надіслання відповідачу письмового повідомлення про відмову від договору найму від 02.12.2024, яке ним отримано 05.12.2024. Це рішення набрало чинності з моменту отримання ним цього письмового повідомлення, і від цієї дати вважається, що зобов`язання по договору оренди припиненні.

В письмовому повідомленні про відмову від договору найму від 02.12.2024 позивачі вимагали відповідача звільнити орендоване майно в строк, не пізніше 15.12.2024 та до зазначеної дати провести повний розрахунок з орендної плати. Також, до вказаного повідомлення було приєднано проект акту приймання-передачі об`єкта з оренди і зазначено, що про підписання акта приймання-передачі сторони можуть домовитись в телефонному режимі. Однак, відповідачем так і не звільнено та не передано по акту позивачам нежитлову будівлю, заборгованості по орендній платі не сплачено. Відповідач продовжує протиправно користуватися належною позивачам будівлею.

У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивачі просили позов задовольнити та зобов`язати ТОВ «Лізинг Фармація» звільнити нежитлову будівлю загальною площею 213.5 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її передання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по підписаному між сторонами акту приймання-передачі об`єкта оренди, протягом 3-х днів з моменту набрання судовим рішенням законної сили, а також стягнути з ТОВ «Лізинг Фармація» на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_6 заборгованості по сплаті оренди в розмірі 663788.89 грн в рівних частках та судові витрати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.04.2025 позов задоволено.

Зобов`язано ТОВ «Лізинг фармація» звільнити нежитлову будівлю загальною площею 213.5 кв.м., що розташована, за адресою: АДРЕСА_1 , та повернути ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у володіння та користування нежитлову будівлю загальною площею 213.5 кв.м., що розташована, за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ТОВ «Лізинг фармація» на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заборгованість по сплаті орендної плати в розмірі по 331894.34 грн та судові витрати в розмірі по 3624.12 грн в користь кожної.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ТОВ «Лізинг фармація» подало на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, що вимога позивачів про зобов`язання вчинити певні дії (звільнити нежитлову будівлю) може підлягати задоволенню тільки після втрати відповідачем правових підстав на законне володіння та користування нежитловою будівлею, при цьому питання щодо розірвання спірного договору оренди не було предметом розгляду ні цієї, ні жодної іншої судової справи.

Також вказує, що за умовами договору оренди він може бути розірваний тільки у випадках передбачених ним, однак жодних положень, які дають підставу (право) позивачам для відмови від договору оренди його положення не містять, а отже суперечить чинному законодавству, яке регулює інститут свободи договору.

Вважає, що договір оренди нежитлових приміщень № 22/02-19 від 22.04.2021 є чинним, оскільки його розірвання не було предметом розгляду ні цієї, ні жодної іншої судової справи, а отже, вищезазначений договір не є розірваним та залишається чинним до моменту його розірвання або в судовому порядку або за домовленістю сторін, як це передбачено його умовами. Оскільки позовна вимога про звільнення приміщення є похідною, тому вона теж не підлягає до задоволення.

Таким чином вказує, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та своїм рішенням встановив факт розірвання договору оренди, а також дату його розірвання, чим допустив порушення норм процесуального права.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що розмір орендної плати, яку зазначили позивачі у позовній заяві повістю співпадає з розмірами орендної плати, яка зазначена в угоді про заміну сторони до договору оренди нежитлових приміщень № 22/02-19 від 22.04.2021, яку сторони так і не уклали.

Зазначає, що договір оренди нежитлових приміщень №22/02-19 від 22.04.2021 року є нотаріально посвідчений, тому всі зміни до такого договору чи будь-які домовленості сторін договору, в тому числі і щодо збільшення (зміни) розміру орендної плати, мають вчинятися в такій самій формі, як і сам договір, тобто, в письмовій формі, і підлягають нотаріальному посвідченню, оскільки цього вимагають положення статті 654 ЦК України. Тобто, зміни, які вносяться до такого договору, чи інші домовленості сторін договору є укладеними та вважаються вчиненими за умови їх нотаріального посвідчення та державної реєстрації (статті 210, 640 ЦК України).

Також вказує, що відповідно до положень частини першої статті 220 ЦК України недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору (у даному випадку не укладання угоди про заміну сторони) тягне його нікчемність, а тому така попередня домовленість не породжує будь-яких правових наслідків щодо договору оренди, а відтак, не укладена угода про заміну сторони до договору оренди нежитлових приміщень №22/02-19 від 22.04.2021 року, якою збільшено (змінено) розмір орендної плати, не впливає на обов`язки орендаря (позивача) сплачувати орендну плату саме у розмірах, зазначених у проекті угоди про заміну сторони, яка фактично не укладена між сторонами. Натомість судом першої інстанції в обґрунтування задоволення позовних вимог позивачів у повному обсязі у оскаржуваному рішенні зазначено, що орендна плата за договором оренди становить за період з 11.07.2024 по 31.12.2024 в розмірі 663788.68 грн, яку відповідач має сплатити позивачам в рівних частинах. При цьому апелянт звертає увагу, що розділ 3 Договору оренди нежитлових приміщень №22/02-19 від 22.04.2021 року не містить таких розмірів орендної плати.

Відповідно, як вважає апелянт, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо визначення розміру орендної плати та необхідності задоволення позовних вимог позивачів у повному обсязі, оскільки такі розміри орендної плати сторонами Договору оренди в установленому законом порядку не узгоджувалися (угода про заміну сторони до договору оренди нежитлових приміщень № 22/02-19 від 22.04.2021 так і не була укладена, що підтверджується матеріалами справи).

Крім вищезазначеного, апелянт звертає увагу на те, що саме позивачі своєю суперечливою та протиправною поведінкою спричинили ситуацію, за якою сторони не змогли укласти угоду про заміну сторони.

Вказує, що при купівлі об`єкту нерухомості, що є предметом договору оренди, позивачі свідомо не змінили інформацію в реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо сторони орендодавця в договорі оренди, яким до сьогоднішнього часу значиться попередній орендодавець ОСОБА_7 , про що свідчить витяг, наданий самими позивачами до позову та міститься в матеріалах справи.

Вказує, що практично одразу після купівлі приміщення позивачі направили відповідачу повідомлення про необхідність звільнення приміщення у зв`язку з необхідністю проведення капітального ремонту в ньому, хоча жодних підстав для його проведення не було. Самі позивачі та їх представник абсолютно не приховують, що здійснюють такі дії з метою скорішого позбавлення від відповідача, звільнення об`єкту оренди з метою проведення його реконструкції.

Таким чином, позивачі постійно ухилялися від укладання та посвідчення угоди про заміну сторони до договору оренди, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, у т.ч. документами, що видані приватним нотаріусом.

Зазначає, що без укладання угоди про заміну сторони відповідач не розумів у якому статусі (ФОП чи фізичні особи) перебували позивачі, тому не міг сплатити їм орендні платежі належним чином, з огляду на різний порядок її сплати, передбачений Податковим кодексом України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 - адвокат Качур С.В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.04.2025 залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Зокрема зазначає, що згідно з умовами договору оренди нежитлових приміщень №22/02-19 від 22.04.2021 (пункт 3.3), орендна плата обчислюється та сплачується орендарем самостійно до кожного 15-го числа поточного місяця. По відношенню до позивачок - починаючи з 15.07.2024.

Проте, вказує, що відповідачем пропущено п`ять орендних (щомісячних) платежів за наступні місяці: липень (за період з 11 по 31число), серпень, вересень, жовтень та листопад 2024 року, від дати укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення. Зазначає, що з п`яти платежів три здійснено після отримання відповідачем письмового повідомлення, направленого йому 04.09.2024 та отриманого ним 09.09.2024 відповідно. Всі ці невиконані зобов`язання свідчать про систематичне порушення відповідачем умов договору оренди, що надало позивачкам легітимне право відмовитися від відповідного договору найму, що мало наслідком його розірвання і обов`язок відповідача звільнити його та передати позивачкам по акту приймання- передачі з оренди.

У зв`язку із вищенаведеними порушеннями, позивачі використали своє абсолютне право на одностороннє припинення договору оренди шляхом відмови від договору оренди нежитлових приміщень №22/02-19 від 22.04.2021, яке надається їм відповідно до положень ст.782 ЦК України, шляхом надіслання відповідачу письмового повідомлення про відмову від договору найму від 02.12.2024, яке ним отримано 05.12.2024. Це рішення набрало чинності з моменту отримання ним цього письмового повідомлення, і від цієї дати вважається, що зобов`язання по договору оренди припиненні.

В судовому засіданні представник апелянта просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Представник позивачів просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, сторін по справі, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

22.04.2021 між ОСОБА_7 (Орендодавець) та ТОВ «Лізинг Фармація» (Орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень №22/02-19, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С.

Також між ОСОБА_7 (Орендодавець) та ТОВ «Лізинг Фармація» (Орендар) було укладено додаткові угоди до договору оренди від 20.05.2021, 09.11.2023.

Відповідно до пункту 1.1 договору оренди, з урахуванням додаткової угоди від 09.11.2023, Орендодавець передає в оренду, а Орендар приймає в строкове платне користування об`єкт нерухомості - нежитлову будівлю загальною площею 213.5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту прийому-передачі нежитлових приміщень від 01.05.2021, Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування об`єкт нерухомості, загальна площа 213.5 кв.м., місце розташування АДРЕСА_1 .

Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №253981766 від 22.04.2021, зареєстровано право користування (найм (оренди)) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами, на підставі договору оренди нежитлових приміщень № 22/02-19.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 було прийнято рішення про продаж належної йому нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , про що було повідомлено Орендаря, як особу, яка має першочергове право на викуп.

ТОВ «Лізинг Фармація» надало нотаріально засвідчену заяву від 18.01.2024, зареєстровану в реєстрі за №565, в якій повідомило, що відмовляється від використання свого переважного права на викуп орендованого приміщення, оскільки запропонована ціна об`єкта оренди є завищеною.

11.07.2024 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, загальна площа 213.5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_6 , ОСОБА_5 набули у власність в рівних частинах по частині вказаної нежитлової будівлі.

Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №387496924 від 19.07.2024, зареєстровано право спільної часткової власності за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по частині нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачі 06 і 07 серпня 2024 року направили відповідачу письмове повідомлення, в якому було зазначено, що вони являються власниками нежитлового приміщення і вказали реквізити для оплати за користування нежитловою будівлею, відповідно до договору оренди нежитлових приміщень № 22/02-19 від 22.04.2021. Також повідомили про необхідність проведення капітального ремонту об`єкта оренди і тимчасовому звільненні приміщення.

Відповідач надав позивачам відповідь №17/08-2024 від 26.08.2024, в якому повідомив про необхідність укладення додаткової угоди про заміну сторони до договору оренди та погодився здійснювати оплату, однак як фізичним особам підприємцям, які є платниками єдиного податку третьої групи або фізичним особам.

На даний лист позивачі надіслали лист-відповідь, в якому повідомили реквізити для оплати за користування нежитловою будівлею як фізичним особам.

Відповідач надав позивачам відповідь №12/09-2024 від 20.09.2024, в якому надав проект угоди про заміну сторони до договору оренди нежитлових приміщень від 22.04.2021 №22/02-19, а пізніше повідомив листами про необхідність підписання угоди про заміну сторони.

Позивачі повідомили відповідача листом від 21.11.2024, що вони готові підписати угоду, однак подали свої зміни до неї.

Відповідач надав позивачам відповідь №20/11-2024 від 26.11.2024, в якій повідомив, що вони прибули 10.12.2024 до приватного нотаріуса для підписання угоди.

Позивачі в листі від 02.12.2024 повідомили відповідачам про відмову від договору найму та вимагали відповідача звільнити орендоване майно в строк, не пізніше 15.12.2024 та до зазначеної дати провести повний розрахунок з орендної плати. Також, до вказаного повідомлення було приєднано проект акту приймання-передачі об`єкта оренди і зазначено, що про підписання акта приймання-передачі сторони можуть домовитись в телефонному режимі.

Відповідач надав позивачам відповідь №3/12-2024 від 12.12.2024, в якій зазначив, що одностороння відмова від договору не передбачена і договір оренди є чинним.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач був обізнаний про зміну орендодавця, однак не виконував умов договору щодо здійснення оплати за оренду приміщення, внаслідок чого утворилась заборгованість більше як за два місяці, то це стало причиною для його розірвання у відповідності до умов спірного договору оренди, а тому зобов`язав відповідача звільнити спірне приміщення та стягнув з нього на користь позивачів заборгованість по орендній платі в сумі, передбаченій договором оренди за відповідний період.

Колегія суддів з таким висновком суду погоджується.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору:

- за згодою (домовленістю) сторін;

- за рішенням суду;

- внаслідок односторонньої відмови від договору.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, останній, користуючись нежитловим приміщенням на підставі договору оренди №22/02-19 від 22.04.2021, укладеного між ОСОБА_7 та відповідачем, загальна площа 213.5 кв.м., яке розташоване в АДРЕСА_1 , не оплатив позивачам в рівній частині орендну плату за період з 11.07.2024 по 31.12.2024.

Пунктами 4.1, 4.1.2 договору оренди передбачено, що орендодавець зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату за договором.

У випадку, якщо загальна сума заборгованості Орендаря по орендній платі досягає двомісячної орендної плати, а також у випадку, якщо Орендар використовує об`єкт оренди з іншою метою, ніж визначена в п.1.4. цього договору, цей договір може бути розірваний Орендодавцем через 30 календарних днів після отримання Орендарем відповідного письмового повідомлення Орендодавця. При цьому договір вважається розірваним з 31 дня, наступного за днем одержання Орендарем повідомлення про відмову від договору (п.8.3 Договору оренди).

У зв`язку з несплатою орендної плати більше двох місяців, позивачі направили письмове повідомлення відповідачу про відмову від договору, яке було отримане відповідачем 05.12.2024.

В письмовому повідомленні про відмову від договору найму від 02.12.2024 позивачі також вимагали відповідача звільнити орендоване майно в строк, не пізніше 15.12.2024. Вимагали до зазначеної дати провести повний розрахунок з орендної плати. Також, до вказаного повідомлення було приєднано проєкт акту приймання-передачі об`єкта з оренди і зазначено, що про підписання акта приймання-передачі сторони можуть домовитись в телефонному режимі.

Однак, станом на момент подання позовної заяви відповідачем так і не було звільнено та не передано по акту позивачам нежитлову будівлю, заборгованості по орендній платі так і не сплачено. Відповідач надалі продовжує протиправно користуватися належною позивачам будівлею, що підтверджується долученим до матеріалів справи актом огляду нежитлової будівлі від 16.12.2024 та відповідними фото, виконаними також 16.12.2024.

У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782 ЦК України). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 910/4391/19 вказано, що: «відмова від договору найму за своєю суттю є одностороннім правочином і, з огляду на підстави такої відмови, є способом захисту порушених прав наймодавця, а тому не вимагає згоди другої сторони.

За змістом статті 782 ЦК України, а також виходячи з положень статей 205, 654 ЦК України, відмова від договору має вчинятися наймодавцем письмово. Відмова від договору вважається такою, що відбулася, якщо наймодавець направив наймачу відповідну заяву (лист, повідомлення), надавши суду докази такого направлення та отримання її наймачем».

У постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №146/1094/21 надано тлумачення положень частини третьої статті 202 ЦК України та зроблено правовий висновок про те, що за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови або відсутність таких, чи коли одна зі сторін набуває право на односторонню відмову. Одностороння відмова від договору оренди, як вид одностороннього правочину, розрахована на сприйняття саме іншою стороною договору оренди.

Це зумовлено тим, що якщо існують підстави для односторонньої відмови або вона не залежить від певних підстав, то для орендаря вчинення такої відмови породжує істотні правові наслідки у вигляді розірвання договору. Тому в разі, якщо орендодавець має право на односторонню відмову від договору оренди землі і вчиняє такий односторонній правочин, то відмова від договору має бути адресована та сприйнята орендарем.

Таким чином, виходячи з таких засад (принципів) цивільного права, як розумність та диспозитивність, що мають фундаментальний характер, сторони в договорі оренди можуть встановити як умову про одностороннє розірвання договору оренди землі, так і процедуру її реалізації, а тому якщо укладеним між сторонами договором передбачено розірвання договору в односторонньому порядку і зацікавленою стороною дотримано порядку його розірвання, він відповідно є розірваним у порядку, визначеному договором.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 11.01.2023 у справі №559/2850/20.

З огляду на наведене вище, колегія суддів вважає вірним висновок місцевого суду про те, що оскільки письмове повідомлення про відмову від договору отримане відповідачем 05.12.2024, тому договір був розірваний через 30 календарних днів після отримання Орендарем відповідного письмового повідомлення Орендодавця, внаслідок чого у відповідача виник обов`язок повернути позивачам орендоване приміщення у передбаченому договором порядку шляхом підписання акта приймання-передачі приміщення та сплати орендну плату у відповідності до умов договору.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду щодо нарахованої суми орендної плати за договором оренди, яка становить за період з 11.07.2024 по 31.12.2024 в розмірі 663788.68 грн, яку відповідач має сплатити позивачам в рівних частинах, при цьому позивачі зобов`язані сплатити податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Так, за період з 11.07.2024 по 31.07.2024 81890.65 грн з врахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, який сплачується в рівних частинах, а саме:

- фізичній особі ОСОБА_5 40945.33 грн;

- фізичній особі ОСОБА_6 40945.33 грн.

За період з 01.08.2024 по 31.08.2024 120886.20 грн з врахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, який сплачується в рівних частинах, а саме:

- фізичній особі ОСОБА_5 60443.10 грн;

- фізичній особі ОСОБА_6 60443.10 грн.

За період з 01.09.2024 по 30.09.2024 121611.52 грн з врахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, який сплачується в рівних частинах, а саме:

- фізичній особі ОСОБА_5 60805.76 грн;

- фізичній особі ОСОБА_6 60805.76 грн.

За період з 01.10.2024 по 31.10.2024 123435.68 грн з врахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, який сплачується в рівних частинах, а саме:

- фізичній особі ОСОБА_5 61717.84 грн;

- фізичній особі ОСОБА_6 61717.84 грн.

За період з 01.11.2024 по 30.11.2024 125657.52 грн з врахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, який сплачується в рівних частинах, а саме:

- фізичній особі ОСОБА_5 62828.76 грн;

- фізичній особі ОСОБА_6 62828.76 грн.

Орендна плата за останній місяць оренди згідно п.3.4 договору в розмірі 90307.11 грн з врахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, який сплачується в рівних частинах, а саме:

- фізичній особі ОСОБА_5 45153.56 грн;

- фізичній особі ОСОБА_6 45153.56 грн.

Разом заборгованість по сплаті орендних платежів становить 663788.68 грн.

При цьому доводи апеляційної скарги не містять власного розрахунку щодо заборгованості по орендній платі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг фармація» - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 квітня 2025 року - залишити без змін.

Поновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 квітня 2025 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді