ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6434/25 Справа № 183/7378/24 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №183/7378/24за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Самарівської міської ради Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2025 року,ухвалене у складі судді Майної Г.Є., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Самарівської міської ради Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову посилався на те, що він є батьком неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а мати дитини - ОСОБА_2 , з якою шлюб розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 26 березня 2014 року, не проживає разом з ним та їх спільною дитиною, не піклується про дитину та ніякої участі у вихованні та утриманні сина не бере.

Зазначає, що син проживає з батьком, який повність займається його вихованням, утримує сина, активно бере участь у його житті, та створює належні побутові умови для проживання останнього, а також забезпечує йому належне медичне обслуговування та навчання.

Вказує, що рішенням суду від 19 січня 2017 року визначено місце проживання дитини разом з батьком.

У зв`язку з чим, просить суд позбавити ОСОБА_2 , батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Самарівської міської ради Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Волошина Олена Вікторівна подала апеляційну скаргу, в якій оскаржуване рішення вважає незаконним і необґрунтованим із-за порушення судом норм процесуального права та не правильне застосування норм матеріального права, не відповідність висновків суду, викладених у рішенні обставинам справи.

В обґрунтування скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції не містить оцінки наданих позивачем доказів, натомість містить висновок, який викладено у одному абзаці про їх недостатність.

Зазначає, що матеріали справи містять докази, які підтверджують факт умисного ухилення відповідачем батьківських обов`язків відносно сина, зокрема: характеристика з місця проживання; лист КНП «Новомосковський МЦПМСД»; довідка Ліцею №6 Управління освіти виконавчого комітету; характеристика від тренера дитини; покази свідка ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; Висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 27 листопада 2024 року.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано як доказ рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2017 року у справі №183/3294/16, яке має преюдиційне значення.

Суд першої інстанції не врахував цей доказ у сукупності з іншими, що підтверджують те, що ОСОБА_2 не виконує своїх обов`язків протягом щонайменше 11 років

Вважає, що суд безпідставно, без обґрунтування, не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 27 листопада 2024 року та не надав правову оцінку висновку і не наведено відповідні мотиви його неприйняття.

Вказує, що суд не взяв до уваги всі обставини, які мають істотне значення для справи, зокрема, не врахована думка дитини, заява матері про визнання позову та нотаріальна заява про згоду з позбавленням батьківських прав, наявність судового наказу про стягнення аліментів, який є доказом невизнання та невиконання відповідачкою аліментного обов`язку, що в свою чергу є достатнім підтвердженням її свідомого ухилення від обов`язку утримувати дитину, що становить самостійну підставу для позбавлення її батьківських прав.

Зазначає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, зокрема ст.ст.164, 165 СК України, що призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення.

Зазначає, що всі ці обставини підтверджуються належними та допустимими доказами наданими суду, проте суд проігнорував їх і безпідставно відмовив у задоволені позовних вимог.

У зв`язку з чим, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2025 року - скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час, дату та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 25 грудня 2010 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , зареєстрували шлюб, який рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2014 року розірвано.

Також установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2017 року у справі №183/3294/16 визначено місце проживання ОСОБА_3 разом з батьком - ОСОБА_1 .

З наданої стороною позивача довідки про склад сім`ї (фактичну кількість проживаючих) №220 від 22 квітня 2025 року, акту №53 від 22 квітня 2024 року про фактичне місце проживання вбачається, що ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

З довідки №24/1 від 24 квітня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 працює у ТОВ «ЕКСПРЕС ФУДЗ» на посаді водія.

За місцем проживання ОСОБА_1 характеризується позитивно, займається самостійно вихованням сина; матері дитини сусіди жодного разу не бачили, що підтверджується характеристикою з місця проживання, виданою головою ЖБК «8-ме БЕРЕЗНЯ» ОСОБА_6 .

З характеристики з навчального закладу вбачається, що ОСОБА_3 навчається в ліцеї №6 м.Новомосковська, вихованням та навчанням учня займається батько; мати з дитиною не проживає, навчанням сина не цікавиться, зв`язку з класним керівником не підтримує.

Згідно з повідомлення КНП «Новомосковський центр первинної медико-санітарної допомоги» №239 від 24 квітня 2025 року ОСОБА_3 має декларацію з сімейним лікарем ОСОБА_7 . При відвідування сімейним лікарем пацієнта ОСОБА_3 був присутній лише його батько. На всі прийоми до сімейного лікаря ОСОБА_3 з`являється в супроводі свого батька ОСОБА_1 .

14 травня 2024 року ОСОБА_2 у приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Г.В. склала нотаріально посвідчену заяву, якою остання надала згоду: «на те, щоб усі питання стосовно мого сина до його повноліття вирішував особисто його батько ОСОБА_1 , з яким я відносин не підтримую, без додаткових погоджень зі мною з будь-яких підстав, питань чи проблем. Повідомляю, що я не заперечую проти ухвалення рішення суду про встановлення юридичного факту, що ОСОБА_1 дійсно самостійно виховує, здійснює догляд та утримує малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без будь-якої моєї участі. Крім того, я не заперечую про позбавлення мене материнських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Також установлено, що на підставі судового наказу, виданого Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 01 листопада 2024 року у цивільній справі №183/10275/24, з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 03 жовтня 2024 року і до досягнення сином повноліття.

Висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за №2775/0/2-24 від 27 листопада 2024 року вирішено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Допитаний, за його згоди, у судовому засіданні як свідок позивач ОСОБА_1 пояснив, що з 2014 року він займається вихованням сина самостійно, мати не забезпечує дитину жодним чином, не займається його розвитком.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що відповідач не бере участі у вихованні сина ОСОБА_8 , проживає окремо, вихованням, утриманням та розвитком дитини займається позивач.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та відсутністю достатніх підстав для застосування до відповідача таких крайніх заходів впливу на батьків як позбавлення батьківських прав.

Судом першої інстанції враховано, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, а інтересам дитини найкраще відповідатиме збереження їх зв`язків з сім`єю, в тому числі і з матір`ю, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У частині першій статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункту 1 статті 18 Конвенції).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма, дев`ята статті 7 СК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року).

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі №202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі №303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі №464/2040/23 та ін.).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі №185/9339/21 (провадження №61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі №755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі №953/17837/19».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року в справі №522/10703/18 (провадження №61-4014св20), вказано, що «розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17.

Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року в справі №722/225/23 (провадження №61-248св24), зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі №213/2822/21.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно застосував положення статті 164 СК України з врахуванням висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, та взяв до уваги, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

У справі яка переглядається, судом першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, який залишився проживати з батьком. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням сина, його вихованням і розвитком, займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає приймати участь у його утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, оскільки не доведено факт злісного нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітнього сина.

Колегія суддів зазначає, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки цей висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування матір`ю своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення матері батьківських прав.

При цьому колегія суддів зазначає, що позивач ОСОБА_1 при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів починаючи з часу розлучення сторін (2014 рік). Натомість тимчасова відсутність відповідача не є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі №553/449/20 (провадження №61-2701св24)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі №631/2406/15-ц зазначено, що «позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України)».

Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22 (провадження №61-13923св23)).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

Отже, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки таке позбавлення не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на їх правильність, зводяться до незгоди позивача з рішенням суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Новомосковського міськрайонного Дніпропетровської області від 14 квітня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2025 року№183/7378/24за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Самарівської міської ради Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 03.09.2025р.

Головуючий суддя О.В.Агєєв