ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6942/25 Справа № 195/1773/23 Суддя у 1-й інстанції - Колодіна Л. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Травкіній В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування»

на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2025 року у складі судді Колодіна Л.В.

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_3 про відшкодування страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2023 року ПрАт «СК «Арсенал Страхування» звернулося до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 21 січня 2021 року між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ОСОБА_3 було укладено договір страхування наземного транспорту №151/20-Т/Дп/04, за умовами якого ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» взяло на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення транспортного засобу «Volvo», д/н НОМЕР_1 , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП.

11 лютого 2021 року в м.Дніпро по вул. Запорізьке шосе сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «DAF», д/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 та транспортного засобу «Volvo XC60», д/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 .

Дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення правил водієм «DAF», д/н НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , який на час дорожньо-транспортної пригоди працював на посаді водія у ФОП « ОСОБА_1 », тобто під час виконанні своїх трудових обов`язків завдав шкоду у вигляді пошкодження автомобіля марки «Volvo», д/н НОМЕР_1 .

У зв`язку з даною подією та за умовами договору ПрАТ СК «Арсенал Страхування» понесло збитки, виплативши на користь ОСОБА_3 суму у розмірі 248496,47 грн.

16 липня 2021 року ПрАТ «СК «Арсенал Страхуваня» була надіслана претензія № /р на ім`я ФОП ОСОБА_1 , проте, жодних коштів на рахунок компанії не надходило.

Зазначає, що страхова компанія зверталася до Господарського суду Дніпропетровської області для вирішення даного спору, проте ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2023 року провадження у справі було закрито на підставі п.1 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України,у зв`язку із тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а повинен розглядатися в порядку цивільно-процесуального законодавства районним судом відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи викладене, вимушені звернутися до суду за захистом своїх прав та просити суд стягнути солідарно з ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 119996,47 грн. та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2025 року у задоволення позову ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» відмовлено.

Провадження в частині позову ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» до ФОП ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, оскільки спір не підлягає розгляду та віднесено до юрисдикції господарського суду.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 майнової шкоди, оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди останній був працівником ФОП ОСОБА_1 та виконував свої трудові обов`язки, а саме, здійснював перевезення вантажу, тому саме на відповідача ФОП ОСОБА_1 , як роботодавця та винуватця дорожньо-транспортної пригоди має бути покладено обов`язок з відшкодування шкоди за пошкодження транспортного засобу, завданої її працівником.

Закриваючи провадження в частині позову до відповідача ФОП ОСОБА_1 , суд виходив із того, що спір між двома суб`єктами господарювання повинен вирішуватися за правилами іншого виду судочинства (господарського), оскільки солідарне стягнення страхового відшкодування в порядку регресу з відповідачів за встановлених судом обставин є неможливим, адже спір між юридичними особами не може розглядатися в порядку цивільного судочинства та підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Не погодившись з таким рішення суду, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2025 року, якою провадження у справі було закрито на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України, у зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а повинен розглядатися в порядку цивільно-процесуального законодавства районним судом відповідно до положень ЦПК України, що є преюдиційним фактом під час розгляду справи, а тому наявні підстави для задоволення позову у повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції не врахував надані докази на підтвердження заявленого позову та не надав їм належної правової оцінки, внаслідок чого зробив неправильний висновок та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_2 страхового відшкодування та закриття провадження в частині позову до ФОП ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 21 січня 2021 року укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 151/20-Т/Дп/04 між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ОСОБА_3 , строком до 20 січня 2022 року.

11 лютого 2021 року о 14 годині 50 хвилин ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом, вантажним автомобілем марки DAF TRUCKS, реєстраційний номер НОМЕР_3 на Запорізькому шосе у м. Дніпро біля електроопори №111, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки Volvo ХC60, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , чим скоїв дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої транспортні засоби отримали механічні ушкодження, постраждалих осіб не виявлено, що підтверджується копією постанови Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2021 року у справі № 932/1674/21.

Згідно копії розрахунку страхового відшкодування від 18 лютого 2021 року ОСОБА_3 нараховано страхове відшкодування у розмірі 220568, 33 грн. та від 20 грудня 2021 року в розмірі 27928,14 грн.

Згідно копії страхового акту № 006.00281921-1 від 18 лютого 2021 року страхова подія сталося 11 лютого 2021 року о 14 годині 50 хвилин, власник майна ОСОБА_3 .

Відповідно до копії платіжного доручення № 9295020 від 22 лютого 2021 року ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» здійснило страхову виплату ОСОБА_3 в розмірі 220568,33 грн. та відповідно до копії платіжного доручення № 74757628 від 22 грудня 2021 року у розмірі 27928,14 грн.

Відповідно до копії заяви громадянина ОСОБА_2 на адресу ФОП ОСОБА_1 від 10 лютого 2025 року водій ОСОБА_2 просить надати відпустку без збереження заробітної плати з 10 лютого 2021 року по 12 лютого 2021 року на 3 календарних дні за сімейними обставинами. Даний документ також містить письмовий запис в верхній лівій частині аркушу наступного змісту: «Узгоджено. ОСОБА_1 Підпис. Дата 10 лютого 2021 рік».

Згідно копії трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 10 вересня 2012 року ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали безстроковий договір на невизначений строк, починаючи з 10 вересня 2012 року.

Відповідно до товарно-транспортної накладної № Р153 від 11 лютого 2021 року автомобіль перевізник ФОП ОСОБА_4 , водій ОСОБА_2 на автомобілі «DAF», д/н НОМЕР_2 здійснював перевезення вантажу. Пункт навантаження: ТОВ «Інтер-мол» смт.Томаківка, вул.Комунальна, 10. Пункт розвантаження: ТОВ «ФОРФУД», вул. Юрія Савченко, 17. Супровідні документи: видаткова накладна № 153 від 11 лютого 2021 року, свідоцтво про якість № 128 від 11 лютого 2021 року. Транспортні послуги, які надаються автомобільним перевізником: перевезення вантажу.

Таким чином, на час дорожньо-транспортної пригоди, а саме 11 лютого 2021 року водій ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 ..

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 майнової шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що останній на момент дорожньо-транспортної пригоди був працівником ФОП ОСОБА_1 та виконував свої трудові обов`язки, зокрема здійснював перевезення вантажу, тому саме на відповідача ФОП ОСОБА_1 , як роботодавця та винуватця дорожньо-транспортної пригоди має бути покладено обов`язок з відшкодування шкоди за пошкодження транспортного засобу, завданої її працівником.

Закриваючи провадження в частині позову до відповідача ФОП ОСОБА_1 , суд виходив із того, що спір між двома суб`єктами господарювання повинен вирішуватися за правилами іншого виду судочинства та підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Однак погодитися цілком з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов таких висновків за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями частини першої статті 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) сформульовано висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, та у постановах Верховного Суду: від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 914/820/17).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до копії трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 10 вересня 2012 року ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали безстроковий договір на невизначений строк, починаючи з 10 вересня 2012 року, який зареєстрований 10 вересня 2012 року за №8 Томаківським РЦЗ, чим підтверджено перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 ..

Таким чином, на час дорожньо-транспортної пригоди, водій ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 , а тому у розумінні положень діючого законодавства, саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування страхового відшкодування страховику, оскільки шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Однак, суд першої інстанції хоча і правильно дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в частині пред`явленого позову до ОСОБА_2 , проте не надав належної оцінки ухвалі Господарського суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2023 року, якою закрито провадження у справі, з тих підстав, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а повинен розглядатися в порядку цивільно-процесуального законодавства, яка на предмет законності не переглядалася, що є преюдиційним фактом під час розгляду справи, оскільки правовідносини виникли між юридичними особами.

Дійшовши висновку про належність спору до юрисдикції суду загальної юрисдикції, встановивши наявність достатніх підстав для задоволення позову в частині стягнення страхового відшкодування саме з ФОП ОСОБА_1 , на якого, як роботодавця та винуватця в даній дорожньо-транспортній пригоді покладається обов`язок з відшкодування страхового відшкодування страховику, оскільки шкода, завдана з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем та перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про наявність достатніх підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, та стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» страхового відшкодування.

Згідно з частиною тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, слід стягнути із ФОП ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7226,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування»- задовольнити частково.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» суму майнової шкоди у розмірі 119996,47 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7226,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 27 серпня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 08 вересня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна