Справа № 208/1542/25
Провадження № 2/202/2650/2025
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

10 вересня 2025 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра в складі головуючого-судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Новогродівської міської ради, орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, про позбавлення батьківських прав,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року позивач звернувся до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, якому змінено підсудність справ Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, з позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 лютого 2025 року справу передано за підсудністю до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська, якому змінено підсудність справ Новогродівського міського суду Донецької області, так як останнє відоме зареєстроване місце проживання відповідача знаходиться в с. Михайлівка Новогродівської міської громади Покровського району Донецької області.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20 березня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження.

В своєму позові ОСОБА_2 зазначає, що з листопада 2007 року проживав однією сім?єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 .

Під час проживання однією сім`єю в них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Небажання ОСОБА_3 займатися вихованням спільних дітей, працювати та допомагати забезпечувати родину матеріально, зловживання алкогольними напоями, подружні зради та постійні образи з її боку призвели до припинення сімейних відносин.

Із квітня 2019 року він остаточно припинив підтримувати сімейні відносини з ОСОБА_3 .

З цього часу відповідач стала проживати окремо від нього і дітей.

Ні під час проживання однією сім`єю, ні після припинення сімейних відносин відповідач жодної фінансової допомоги дітям не надавала, що стало приводом його звернення у вересні 2019 року до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей.

17.09.2019 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області був виданий судовий наказ (справа № 235/6305/19) про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на його користь аліментів на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 12 вересня 2019 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

З квітня 2019 року відповідач не приймає ніякої участі у вихованні дітей та не сплачує аліменти, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не забезпечує необхідного харчування та медичного догляду та не проявляє до своїх дітей належного інтересу: не переймається станом здоров`я дітей, не хвилюється за них під час їх легких та тяжких захворювань. Водночас він зі свого боку ніяких перешкод у спілкуванні дітей з матір`ю не вчиняє.

Заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей за період з 12 вересня 2019 року по 15 липня 2024 року складала 293423,69 грн.

Отже, відповідач батьківських обов`язків щодо дітей не виконує, самоусунулася від належного спілкування з дітьми, від їх виховання та утримання.

Протягом 2021 року відповідач тричі відвідувала дітей, після цього діти жодного разу не бачили свою матір.

З квітня 2019 року діти постійно проживають зі ним.

Він як батько тривалий час самостійно займається вихованням, утриманням та доглядом дітей, належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує дітей усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про їх фізичний та духовний розвиток, дбає про здоров`я дітей, займається їх вихованням та підготовкою до самостійного життя.

Проте діти не відчувають та не отримують материнського захисту і опори, не відчувають від відповідачки материнського хвилювання, турботи та любові.

Отже, вважає, що зазначені обставини свідчать про свідоме нехтування відповідачем батьківськими обов`язками.

Після припинення сімейних відносин із відповідачем станом на квітень 2019 року він разом із дітьми залишився проживав в селі Михайлівка Покровського району Донецької області, а місце проживання відповідачки тривалий час було невідоме.

В подальшому дізнався від знайомих, що відповідачка проживає з іншим чоловіком у місті Селидове Донецької області. Вказану інформацію в подальшому підтвердила і сама відповідачка.

Розпорядженням начальника Новогродівської міської військової адміністрації від 03 серпня 2023 року №17/ва-р визначено місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із ним - батьком ОСОБА_2 .

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та російською окупацією частини Донецької області він із дітьми в липні 2024 року переїхав із села Михайлівка Покровського району Донецької області на проживання в місто Запоріжжя Запорізької області.

З 25 липня 2024 року з дітьми отримав статус внутрішньо переміщених осіб на території міста Запоріжжя, що підтверджується відповідними довідками № 2303- , № 2303-, № 2303-.

Під час військової агресії Російської Федерації проти України через наближення окупаційних військ він у телефонному режимі просив відповідачку евакуюватися з міста Селидове Донецької області заради дітей, для збереження з ними родинного зв`язку, так як діти в той час, особливо малолітня дочка, як ніколи потребували материнського піклування, турботи та захисту.

Але відповідач, маючи можливість виїхати з міста Селидове Донецької області, від евакуації відмовилася та за власним бажанням залишилася проживати на окупованій території, де проживає, з її слів, по теперішній час і ніякого бажання виїжджати на територію, яка підконтрольна Україні, не бажає.

За цих підстав позивач просить позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав стосовно її дітей: неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнути з відповідача на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн. та по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Під час підготовчого провадження відповідач відзив на позов не надала.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 11 липня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про час і місце судового розгляду, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України», відзив на позов не надала, причину неявки не повідомила, тому справу розглянуто в її відсутність на підставі наявних у справі даних та доказів.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Новогродівської міської ради Донецької області та орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, про розгляд справи були повідомлені, явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, водночас надали суду свої висновки щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав.

Заслухані в судовому засіданні діти ОСОБА_4 і ОСОБА_5 позов батька підтримали, пояснивши кожен окремо, що з 2019 року мати з ними не проживає та не піклується про них. Наразі мати проживає на тимчасово окупованій території. Їх неодноразові прохання виїхали на підконтрольну Україні територію проігнорувала. Бажання спілкуватися з ними не має та ними не цікавиться. Все спілкування з матір?ю зводилося до того, що вона могла привітати по телефону з днем народження. Мати участі в їх вихованні та утриманні не приймає.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , 1952 року народження, пояснила, що позивач є її сином. Останній проживав до 2019 року однією сім?єю з відповідачкою без реєстрації шлюбу. Мають двох дітей. В них вдома були скандали. Відповідач не займалася вихованням дітей. ОСОБА_7 з сім?ї. В 2022 році вони виїхали з с. Михайлівка Покровського району Донецької області, а відповідач залишилася на окупованій території. Жодної участі у вихованні дітей відповідач не бере.

Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_8 пояснила, що була депутатом Михайлівської сільської ради Покровського району Донецької області. Тому знає родину позивача, який до 2022 року звертався до ради з приводу невиконання матір?ю дітей батьківських обов?язків і це питання розглядалося радою.

Суд, з`ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав:

Судом установлено, що сторони проживали однією сім?єю без реєстрації шлюбу.

Мають двох дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як зазначено в позовній заяві, в квітні 2019 року сторони припинили сімейні відносини та з того часу проживають окремо.

Після припинення сторонами сімейних відносин діти залишилися проживати з батьком.

Також судом установлено, що 17 вересня 2019 року Красноарміським міськрайонним судом Донецької області у справі № 235/6305/19 був виданий судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

Згідно з довідкою Покровського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області аліменти жодного разу боржником не сплачувалися та станом на 15.07.2024 заборгованість зі сплати аліментів складає 293 423,69 грн.

Розпорядженням начальника Новогродівської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області від 03 серпня 2025 року № 171ва-р визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідками від 25.07.2024 діти ОСОБА_5 та ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеними особами та фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Також судом установлено, що 11.08.2021 року ОСОБА_2 вже звертався до Покровського міськрайонного суду Донецької області з позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав (цивільна справа № 235/5554/21, провадження № 2/235/1811/21), але ухвалою цього суду від 28 вересня 2021 року позов був повернутий позивачу через несплату судового збору, що підтверджується відомостями, які містяться на офіційному сайті «Судова влада України» в розділі «Стан розгляду справ», а також у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Згідно з копією акта обстеження від 03.06.2021, складеного старостою та представниками громадськості Михайлівського старостинського округу Новогродівської міської ради Донецької області, за адресою: АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2 разом із дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та матір?ю ОСОБА_9 .

Мати дітей ОСОБА_3 , цивільна дружина ОСОБА_2 , з квітня 2019 року по теперішній час з сім?єю не проживає. За весь час ОСОБА_3 тільки протягом 2021 року тричі відвідувала дітей. Матеріально дітям не допомагає.

Факт того, що мати не приймає участі у вихованні дітей підтверджується також характеристиками з місця навчання дітей.

Крім того, у справі двічі судами постановлялися ухвали про витребування з Міністерства соціальної політики України інформації з Єдиної інформаційної бази даних про взятих на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, стосовно відповідачки ОСОБА_3 , але отримано відповіді від 12.02.2025 та від 09.07.2025 про відсутність відомостей про відповідача.

Тобто відповідач ОСОБА_3 не переміщувалася з тимчасово окупованої території України.

Згідно з висновками двох органів опіки та піклування, а саме Новогродівської міської ради та Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, є доцільним позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав стосовно дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд погоджується з такими висновками органів опіки та піклування, оскільки вони узгоджуються з обставинами справи та відповідають інтересам дітей.

Суд виходить із того, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19, зазначено, що «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України)».

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який допускається лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини покладений базовий принцип забезпечення найкращих інтересів дитини (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року, «М.С. проти України» від 11.07.2017 року).

З практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, можливо виокремити такі складові елементи принципу «найкращі інтереси дитини»: між інтересами батьків і дітей має бути дотримано справедливої рівноваги, інтереси дітей за своєю важливістю переважають над інтересами батьків, в інтересах дитини є її розвиток у стійкому доброзичливому середовищі, у найкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із кровними батьками, втручання держави в сімейні стосунки повинно застосовуватися згідно із законом, мати легітимну мету, тобто захист інтересів дітей, і таке втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві.

Вказані принципи мають враховуватися судами при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, в тому числі спорів про позбавлення батьківських прав.

Суд вважає доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки зібраними по справі письмовими доказами та показаннями свідків підтверджується, що з квітня 2019 року і до теперішнього часу, тобто тривалий час, відповідач не займається вихованням своїх дітей, не підтримує з ними відносини в достатньому обсязі, не піклується про них, не надає матеріального забезпечення, взагалі не проявляє до них інтересу та батьківської турботи, про що, зокрема, свідчить звернення позивача до суду з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав ще в серпні 2021 року.

Тому, на переконання суду, позбавлення відповідача батьківських прав якнайкраще відповідає інтересам дітей і є виправданим втручанням у сімейне життя відповідача, оскільки відповідає цілям, визначеним у статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд відзначає, що ще до окупації частини Донецької області відповідач вже не приймала участі у вихованні дітей, не піклувалася про них, їх фізичний, духовний і моральний розвиток, не забезпечувала матеріально.

Як зазначено у висновку органу опіки та піклування, мати дітей ОСОБА_3 06.06.2025 року надала до відділу письмові пояснення, в яких зазначила, що вона обізнана про розгляд справи в Індустріальному районному суді м. Дніпра та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, так як вона мешкає на окупованій території, де має іншу родину, переїжджати та повертатися в родину не планує.

Отже, залишившись на окупованій території та перебуваючи на значній відстані від дітей, відповідач мала усвідомлювала, що не зможе піклуватися про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя.

При цьому як пояснили самі діти в судовому засіданні, відповідачу пропонувалося виїхати та проживати з ними, але вона відмовилася.

Таким чином відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дітей виключається або є неможливою.

Вищенаведене в сукупності свідчить, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України та не має наміру змінювати своє ставлення до виховання дітей.

Отже позов про позбавлення батьківських прав є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

При розподілі судових витрат суд виходить із положень статті 133 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та інші витрати.

Відповідно до статті ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 8 статті 141 ЦПК України).

В своєму позові позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правової допомоги від 10 січня 2025 року, укладеного з Адвокатським об`єднанням «СОЛВЕРС МТКМ», копію додаткової угоди до цього договору, копію акта прийому-передачі наданих послуг від 10 січня 2025 року, копію рахунку-фактури на суму 20 000 грн.

Зокрема згідно з наданим суду актом приймання-передачі наданих послуг правнича допомога, надана адвокатським об`єднанням позивачу, полягала в наданні консультацій і роз`яснень, зборі документів та підготовці позовних матеріалів, складенні та поданні до суду позовної заяви, клопотання про виклик свідків, участі адвоката у всіх судових засіданнях.

При визначенні суми відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу суд виходить із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З урахуванням рівня складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг суд вважає, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу мають бути відшкодовані відповідачем позивачу в повному обсязі в сумі 20 000 грн.

На переконання суду, витрати в такому розмірі повною мірою відповідають критеріям, визначеним статтею 137 ЦПК України, є розумними, співмірними зі складністю справи та наданим адвокатом обсягом послуг.

Крім того, при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Відповідно до частини 1 статтею 141 ЦПК України у зв`язку з задоволенням позову вказані витрати також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 258-259, 263-265, 281-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Новогродівської міської ради, орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складання повного судового рішення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Наталія Марченко