Справа № 163/1116/25 Головуючий у 1 інстанції: Гайдук А. Л.
Провадження № 22-ц/802/1025/25 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 01 липня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ) «Діджи Фінанс» звернулося в суд із зазначеним позовом, який обґрунтований тим, що 03 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ) «Мілоан» та ОСОБА_1 був укладений договір про споживчий кредит № 101220676, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 20 000,00 грн. 30 вересня 2021 року між ТзОВ «Мілоан» та ТзОВ «Діджи Фінанс» був укладений договір про відступлення прав вимоги № 09Т, за умовами якого ТзОВ «Мілоан» відступило ТзОВ «Діджи Фінанс» право вимоги за договором № 101220676 від 03 червня 2021 року. Відповідно до договору відступлення прав вимоги борг відповідача перед новим кредитором складає 77 394,62 грн, з яких 17 509 грн сума заборгованості за тілом кредиту, 57 885,62 грн сума заборгованості за відсотками, 2 000 грн сума заборгованості за комісією.

Позивач також вказав, що зазначена сума заборгованості за кредитом відповідачем не повернута ні первісному, ні новому кредитору.

Покликаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 в користь позивача ТзОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором в розмірі 77 394,62 грн, з яких 17 509 грн сума заборгованості за тілом кредиту, 57 885,62 грн сума заборгованості за відсотками, 2 000 грн сума заборгованості за комісією та судові витрати.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 01 липня 2025 року у цій справі позов ТзОВ «Діджи Фінанс» задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в користь ТзОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за договором про споживчий кредит № 101220676 від 03 червня 2021 року у розмірі 25 509 грн.

У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ТзОВ «Діджи Фінанс» 798,42 грн судового збору та 6 000 грн гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням в частині відмови у позові, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Відповідно до статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув цю справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Як передбачено частинами 4, 5 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою ухвалення постанови у цій справі є 08 вересня 2025 року дата складення повного судового рішення.

Відповідно до принципу диспозитивності суд апеляційної інстанції не робить своїх висновків щодо неоскарженої частини рішення ні в мотивувальній ні резолютивній частині судового рішення.

Дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишити без змін з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ТзОВ «Діджи Фінанс» суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за договором про надання кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку слід стягнути з відповідача в користь позивача. Зменшуючи розмір відсотків за прострочення грошового зобов`язання суд першої інстанції врахував, що позивач нарахував відсотки в розмірі 51 885,62 грн після закінчення строку дії кредитного договору.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За матеріалами справи судом встановлено, що 03 червня 2021 року між ТзОВ «Мілоан» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений договір про споживчий кредит № 101220676 в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Договір про споживчий кредит № 101220676 укладений відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до умов договору кредитодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк визначений п. 1.3. договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору (далі кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі плата) у встановлений п. 1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором (п. 1.1. договору).

Сума (загальний розмір) кредиту складає 20 000,00 грн (п. 1.2. договору). Кредит надається строком на 30 днів з 03 червня 2021 року (строк кредитування) (п. 1.3. договору). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 03 липня 2021 року (п. 1.4. договору). Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 28 000,00 грн (п. 1.5. договору). Комісія за надання кредиту 2 000,00 грн, яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту одноразово (п. 1.5.1. договору). Проценти за користування кредитом 6 000,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п. 1.5.2. договору). Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.6. договору) (а. с. 17-20).

Аналогічні умови кредитування зазначені в анкеті-заяві на кредит № 101220676 від 03 червня 2021 року та паспорті споживчого кредиту № 101220676 від 03 червня 2021 року (а. с. 10, 21 зворот, 22).

Судом також встановлено, що кредитодавець підтвердив перерахування позичальнику 03 червня 2021 року кредитних коштів у розмірі 20 000 грн на банківський рахунок ОСОБА_1 , що підтверджується платіжним дорученням 28305943 (а. с. 53).

Згідно з наданою первісним кредитором ТзОВ «Мілоан» відомістю про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 101220676 станом на 18 вересня 2021 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 складає 77 394,62 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту 17 509 грн; заборгованість по відсотках 57 885,62 грн; заборгованість по комісії 2 000 грн (а. с. 43, 44).

30 вересня 2021 року між ТзОВ «Діджи Фінанс» та ТзОВ «Мілоан» був укладений договір факторингу № 09Т, за умовами якого ТзОВ «Мілоан» зобов`язався відступити ТзОВ «Діджи Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а ТзОВ «Діджи Фінанс» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТзОВ «Мілоан» за плату на умовах, визначених цим договором (а. с. 23-25).

Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу № 09Т від 30 вересня 2021 року до ТзОВ «Діджи Фінанс» перейшло право вимоги до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором № 101220676 на загальну суму 77 394,62 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 17 509,00 грн; заборгованість за відсотками 57 885,62 грн; заборгованість за комісією 2 000,00 грн (а. с. 12).

У постанові об`єднаної палати КГС ВС від 02 жовтня 2020 року № 911/19/19 Верховний Суд зазначив, що суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено частиною 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (частини 1, 2 статті 10541 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

При цьому судом встановлено, що позичальник належним чином не виконував взяті на себе зобов?язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом.

Позивач ТзОВ «Діджи Фінанс» просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 у свою користь заборгованість за кредитом у розмірі 77 394,62 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 17 509,00 грн; заборгованість за відсотками 57 885,62 грн; заборгованість за комісією 2 000,00 грн.

Суд першої інстанції частково задовольнив позов та ухвалив стягнути з відповідача ОСОБА_1 в користь позивача ТзОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 25 509,00 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову не оскаржено, а тому рішення суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з відповідача в користь позивача відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції врахував, що позивач нарахував відсотки в розмірі 51 885,62 грн після закінчення строку дії кредитного договору.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Умовами кредитного договору № 101220676 передбачено строк кредитування 30 днів, починаючи з 03 червня 2021 року по 03 липня 2021 року (пункти 1.1., 1.3., 1.4. договору) (а. с. 17). Такий строк кредитування також зазначений у в анкеті-заяві на кредит № 101220676 від 03 червня 2021 року (а. с. 10).

У графіку платежів за договором про споживчий кредит, який є додатком № 1 до цього договору, зазначено, що кредит повинен бути погашений 03 липня 2021 року. Поверненню у цей період підлягає 28 000,00 грн, з яких: 20 000,00 грн сума кредиту, 6 000,00 грн проценти за користування кредитом, 2 000,00 грн комісія за надання кредиту (а. с. 21).

У пункті 2.2.1. договору зазначено, що позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п. 1.5.1-1.5.2 договору, в термін (дату) вказаний у п. 1.4. У випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування, вказаний у п.1.3. договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п. 1.5.2. або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6. договору, в сумі та на умовах визначених п. 2.3. договору.

Відповідно до п. 2.3.1. кредитного договору продовження вказаного в пункті 1.3. договору строку кредитування може відбуватись на пільгових стандартних (базових) умовах, наступним чином: пролонгація на пільгових умовах (п. 2.3.1.1. договору) та пролонгація на стандартних (базових) умовах (п. 2.3.1.2. договору).

Пролонгація на стандартних (базових) умовах: позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту) (п. 2.3.1.2. договору).

Аналіз вищенаведених умов договору свідчить про їх явну суперечливість між собою.

Так, у п. 2.2.1. зазначено, що у випадку продовження позичальником строку кредитування він має додатково сплатити комісію, при цьому конкретної прив`язки до п. 2.3.1.1. або п. 2.3.1.2., які передбачають пролонгацію на пільгових та стандартних (базових) умовах, не містить, а лише відсилається на загальний пункт 2.3. договору.

Належних доказів того, що відповідач як позичальник вчинив певні дії, які б об`єктивно свідчили б про його добру волю і бажання здійснити пролонгацію кредиту, зокрема сплатив відповідну комісію, як це передбачено п. 2.2.1. договору, позивачем суду не надано.

Крім цього структура самого договору про споживчий кредит достатньо свідчить, що строк кредитування визначається предметом договору (розділ 1) і становить 30 днів, а подальші умови, що визначені у розділі 2 договору, передбачають лише умови виконання самого предмета договору, тобто розділу 1 договору, який і включає у себе строк кредитування.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що нарахування позичальнику після 03 липня 2021 року процентів у відповідності до п. 2.3.1.2. договору не знаходить свого належного юридичного обґрунтування і по своїй суті є реалізацією положень частини 2 статті 625 ЦК України, яка захищає інтереси кредитодавця в разі прострочення позичальником грошового зобов`язання.

Отже, не має обґрунтованих підстав вважати, що після спливу визначеного у п. 1.4. договору строку кредитування відбулася пролонгація кредиту.

Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16 зазначила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника.

Таким чином, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Право кредитодавця ТзОВ «Мілоан» нараховувати передбачені указаним договором проценти за користування кредитом припинилося 03 липня 2021 року, у зв`язку із чим з цієї дати права та інтереси кредитодавця забезпечувалися частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на викладене судом першої інстанції правомірно зменшено розмір відсотків за користування кредитними коштами та стягнуто з відповідача в користь позивача відсотки за користування кредитом у розмірі 6 000 грн, які нараховані в межах строку кредитування, визначених кредитним договором.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив з принципів розумності справедливості і пропорційності та з урахуванням інтересів обох сторін.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ТзОВ «Діджи Фінанс».

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 01 липня 2025 року у цій справі в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді