Справа № 473/3292/25
РІШЕННЯ

іменем України

"19" вересня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Москаленко С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вознесенську цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ТОВ «Санфорд Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 (після зміни прізвища ОСОБА_3 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому вказувало, що 18 квітня 2019 року АТ «Ідея Банк», ПрАТ «СК «Уніка життя» уклали з ОСОБА_1 . Договір кредиту та страхування №Р25.22268.005160272.

Відповідно до договору АТ «Ідея Банк» зобов`язалося надати позичальниці кредит на власні потреби та на сплату страхового платежу у загальному розмірі 100 000 грн зі строком користування кредитом протягом 60 місяців, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит в термін до 18 квітня 2024 року, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1,99 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом.

16 листопада 2023 року АТ «Ідея Банк» уклало з ТОВ «ФК «Сонаті» Договір факторингу №16/11-23, за яким первісний кредитор відступив ТОВ «ФК «Сонаті» за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №Р25.22268.005160272 від 18 квітня 2019 року.

29 грудня 2023 року ТОВ «ФК «Сонаті» уклало з ТОВ «Санфорд Капітал» Договір факторингу №29/12-23, за яким ТОВ «ФК «Сонаті» відступило позивачу за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №Р25.22268.005160272 від 18 квітня 2019 року.

Позичальниця свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 18 квітня 2024 року виникла заборгованість у загальному розмірі 101 386,14 грн, у тому числі:

-заборгованість за кредитом 97 612,28 грн;

-заборгованість за процентами 3 773,86 грн.

Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідачки у повному обсязі.

28 липня 2025 року від відповідачки ОСОБА_1 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що позивачем на надано суду належної якості документів, що б в сукупності вказували на укладення між сторонами в належній формі кредитного договору: копія Договору кредиту та страхування №Р25.22268.005160272 є неналежної якості (нечитабельною); умови Публічної пропозиції АТ «Ідея Банк» про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (на яку посилається позивач) не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказаний документ не містить підпису позичальниці, а тому не є частиною кредитного договору). Також відповідачка просила врахувати, що позивачем не надано належних доказів виконання кредитодавцем умов кредитного договору (відкриття на користь відповідачки окремого банківського рахунку та надання готівкового кредиту) та наявності заборгованості. Крім цього, ОСОБА_1 просила врахувати ту обставину, що позивач не зазначив у позові про наявність у нього оригіналів наданих доказів, долучені до позову докази належним чином позивачем не засвідчені, а тому не мають доказового значення.

06 серпня 2025 року від представника позивача ОСОБА_4 надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій останній вказував на те, що позивачем надано суду усі належні, допустимі та достатні докази, що підтверджують:

- факт укладення (у тому числі підписання) за участю відповідачки кредитного договору та узгодження його умов, зокрема Договору кредиту та страхування №Р25.22268.005160272 та умов Публічної пропозиції АТ «Ідея Банк» про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (яка є частиною кредитного договору, підтвердження ознайомлення з якою зазначено в самому договорі);

- факт виконання кредитодавцем умов кредитного договору (відкриття на користь відповідачки окремого банківського рахунку та надання кредиту в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позичальниці, а також перерахування коштів на сплату страховки за договором) та наявності заборгованості.

Також вказував на те, що позивач зазначив у позові про наявність у нього оригіналів наданих доказів, долучені до позову докази належним чином засвідчені, а тому є належними та допустимими доказами на підтвердження позовних вимог.

В судове засідання представник позивача не з`явився, проте у позові просив про розгляд справи без його виклику та участі.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника позивача та відповідачки, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів та інформації для вирішення спору.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема, суд встановив, що 18 квітня 2019 року АТ «Ідея Банк», ПрАТ «СК «Уніка життя» уклали з ОСОБА_1 . Договір кредиту та страхування №Р25.22268.005160272.

Відповідно до договору АТ «Ідея Банк» зобов`язалося надати позичальниці кредит на власні потреби та на сплату страхового платежу у загальному розмірі 100 000 грн зі строком користування кредитом протягом 60 місяців, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит в термін до 18 квітня 2024 року, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1,99 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом.

16 листопада 2023 року АТ «Ідея Банк» уклало з ТОВ «ФК «Сонаті» Договір факторингу №16/11-23, за яким первісний кредитор відступив ТОВ «ФК «Сонаті» за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №Р25.22268.005160272 від 18 квітня 2019 року.

29 грудня 2023 року ТОВ «ФК «Сонаті» уклало з ТОВ «Санфорд Капітал» Договір факторингу №29/12-23, за яким ТОВ «ФК «Сонаті» відступило позивачу за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №Р25.22268.005160272 від 18 квітня 2019 року.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 уклала з АТ «Ідея Банк» кредитний договір (в тому числі посвідчила його своїм особистим підписом), у договорі сторони узгодили усі істотні умови.

За встановленого, на підставі вказаного договору у ОСОБА_1 виникли відповідні права та обов?язки позичальниці.

Що стосується посилання в позові на Публічну пропозицію АТ «Ідея Банк» про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, як на частину укладеного між сторонами кредитного договору, то суд не може погодитися з такими доводами, оскільки матеріалами справи не підтверджено, що вказана Публічна пропозиція була погоджена та підписана позичальницею (відсутні докази накладення ОСОБА_1 особистого або електронного підпису на вказаному документі), а тому, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 03 липня 2019 року у подібній справі за № 342/180/17, вказаний документ не є частиною кредитного договору.

Також є недоречними твердження позову про те, що частиною кредитного договору є Паспорт споживчого кредиту, оскільки у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2023 року у справі № 393/126/20 висловлено правовий висновок про те, що паспорт споживчого кредиту не може вважатися частиною кредитного договору, а є лише інформацією, необхідною позичальнику для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.

Також, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 1 ст. 1077, ч. 1 ст. 1078, ч. 1 ст. 1082 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ст. 514, ч. 1 ст. 1084 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання шляхом надання позичальниці кредиту, що підтверджується копіями Ордеру-розпорядження про видачу кредиту від 18 квітня 2019 року №1 на суму 82 987,55 грн та Ордеру-розпорядження про сплату страхового платежу від 18 квітня 2019 року №2 на суму 17 012,45 грн (а.с. 64), а також копією виписки з рахунку позичальниці (а.с. 66), якими підтверджено видачу кредиту на суму 100 000 грн. Вказані документи згідно ст.ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст.ст. 1, 22, 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (що був чинним на час видачі кредиту), п.п. 42, 44, 46, 47, 57, 59, 60, 62 Постанови Правління НБУ від 04 липня 2018 року №75 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в Україні» (зі змінами на час видачі кредиту) є належними доказами на підтвердження операцій з перерахування кредитних коштів.

Однак докази належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, до позивача, як фактора, перейшло право вимоги заборгованості за кредитним договором.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки з особового рахунку позичальниці, станом на 18 квітня 2024 року у неї виникла заборгованість у загальному розмірі 101 386,14 грн, у тому числі:

-заборгованість за кредитом 97 612,28 грн;

-заборгованість за процентами 3 773,86 грн.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідачки про те, що матеріали справи не містять доказів виконання кредитодавцем умов кредитного договору та наявності заборгованості, оскільки у своїх постановах від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 20 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц, від 22 квітня 2024 року у справі №559/1622/19 (та багатьох інших) Верховний Суд неодноразово зазначав, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Верховний Суд підкреслив, що згідно п. 5.6 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у п. 62 «Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Тому Верховний Суд зробив висновок, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами як факту видачі кредиту, так і розміру заборгованості за кредитним договором.

При цьому відповідачка, фактично оспорюючи наявність та розмір заборгованості за кредитним договором, не надала свого (альтернативного) розрахунку заборгованості, доказів відсутності боргу або його наявності у меншому розмірі.

Що стосується доводів ОСОБА_1 про те, що долучені до позову докази належним чином позивачем не засвідчені, а тому не мають доказового значення, то в цій частині такі доводи є хибними, оскільки вказані докази в копіях долучені до позову, поданого через систему «Електронний Суд», підписаного електронним цифровим підписом представника позивача, а тому вважаються також посвідченими цифровим підписом, тобто посвідчені належним чином.

Тому встановлена судом заборгованість на підставі ст.ст. 526, 530 ЦК України підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Санфорд Капітал» у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача також підлягають стягненню 2 422,40 грн судового збору та 55 грн поштових витрат позивача (сплачених за надіслання копії позову з додатками відповідачці).

Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 200 грн, то в цій частині суд виходить з наступного.

Дійсно, відповідно до вимог ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України суд в залежності від результату розгляду справи зобов`язаний розподілити між сторонами витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав суду копію Договору про надання правничої допомоги від 01 квітня 2024 року №1/04, укладеного між ТОВ «Санфорд Капітал» та АО «Альянс ДЛС», з додатками, що містять перелік, опис та узгоджену сторонами вартість виконаних робіт, необхідних для надання правничої допомоги, зокрема: проведення юридичного та фінансового аналізу боржника, вартість послуги 1 200 грн; складання та подання позовної заяви, вартість послуги 6 000 грн, загальна вартість послуг 7 200 грн.

Проте у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором.

Даний спір є спором незначної складності, судова практика щодо яких є сталою і передбачуваною, справа не передбачає необхідності виконання значного обсягу дій та робіт, необхідних для її підготовки та розгляду.

Водночас є сумнівними з точки зору розумності адвокатські послуги щодо складання позовної заяви у стандартній справі незначної складності за ставкою, що значно перевищує середній розмір аналогічних послуг.

Отже, зважаючи на категорію даної справи, яка є нескладною, враховуючи усталену практику, суд вважає, що визначені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є завищеними і не являються співмірними, обґрунтованими і пропорційними об`єму здійсненої роботи та наданих послуг, складності справи, а тому дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу до 4 000 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 21, приміщення 68, 69; ) заборгованість за Договором кредиту та страхування від 18 квітня 2019 року №Р25.22268.005160272, що утворилася станом на 18 квітня 2024 року, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 97 612 (дев?яносто сім тисяч шістсот дванадцять) гривень 28 копійок; заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 3 773 (три тисячі сімсот сімдесят три) гривні 86 копійок, а всього в загальному розмірі 101 386 (сто одну тисячу триста вісімдесят шість) гривень 14 копійок, а також 6 477 (шість тисяч чотириста сімдесят сім) гривень 40 копійок судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: О.В. Вуїв