ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 вересня 2025 року м. Чернівці

справа № 727/1689/25

провадження №22-ц/822/669/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.

секретар Бугай В.М.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 23 травня 2025 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 2 червня 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач є батьком двох дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання яких стягуються аліменти відповідно в розмірі 1/6 та 1/4 частки заробітку, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 14 листопада 2024 року та судовим наказом Шевченківського районного суду м. Чернівців від 12 жовтня 2023 року.

Вказує, що відповідно до ч.5 ст. 183 СК України стягнення аліментів на утримання двох дітей передбачено в розмірі 1/3 частини заробітку, тобто на підставі двох судових рішень утримання аліментів є більшим за розміром та є підстави для звернення щодо зменшення розміру аліментів, які стягуються на користь відповідачки.

Просив зменшити розмір стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1/4 на 1/6 частину заробітку щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та повернення судового збору провести за рахунок держави.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 23 травня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів - відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 2 червня 2025 року заяву представника відповідачки ОСОБА_6 про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 23 травня 2025 року та задовольнити його позов. Додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 2 червня 2025 року просить скасувати.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважаю, що суд безпідставно відмовив в позові, посилаючись, що чинне законодавство не містить конкретний розмір частки для стягнення аліментів та відсутні докази про погіршення матеріального стану апелянта.

Вважає, що стягнення судових витрат на правову допомогу за додатковим рішення від 02.06.2025року є безпідставними.

Посилаючись на те, що він є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 26.09.2024року, вважає, що йому слід повернути сплачений судовий збір за подання позову та апеляційної скарги.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що відповідно до судового наказу, виданого Шевченківським районним судом м. Чернівців 12 жовтня 2023 року в справі № 727/10530/23, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03 жовтня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

На підставі заочного рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 14 листопада 2024 року у справі № 727/8029/24 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/6 частки від всіх видів заробітку /доходу/ позивача щомісячно, але не менше, ніж 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 30 липня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до довідки № 962 від 09 грудня 2024 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 29 липня 2023 року.

Згідно з наявною в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України інформацією, сформованої 06 листопада 2024 року, доходи ОСОБА_1 за рік в періоді 2003-2024 роки становили: 2003 рік 64,94 грн; 2008 рік 4110,70 грн; 2009 рік 14012,67 грн; 2010 рік- 15203,77 грн; 2011 рік 14520,20 грн; 2012 рік 14273,57 грн; 2014 рік 4624,34 грн; 2019 рік 2236,63 грн; 2023 рік 158357,47 грн; 2024 рік за 6 місяців 433555,40 грн.

Відповідно до довідки про доходи від 22 квітня 2025 року, наданої ВЧ НОМЕР_2 , ОСОБА_1 за період з жовтня 2023 року по лютий 2025 року отримав загальний дохід в розмірі 1505904,90 грн.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись з позовом, позивач посилався на те, що відповідно до ч.5 ст. 183 СК України стягнення аліментів на утримання двох дітей передбачено в розмірі 1/3 частини заробітку, тобто на підставі двох судових рішень утримання з нього аліментів є більшим за розміром, та є підстави для зменшення розміру аліментів, які стягуються на користь відповідачки.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції зазначив, що в обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається тільки на те, що відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України стягнення аліментів на утримання двох дітей передбачено в розмірі 1/3 частини заробітку, тобто на підставі двох судових рішень розмір аліментів на утримання кожної дитини повинен становити 1/6 частку. Ніяких інших доводів щодо зменшення розміру аліментів, зокрема, зміна матеріального стану, погіршення стану здоров`я та інше, тобто доводи, які б дали суду можливість встановити, що позивач не в змозі сплачувати аліменти у визначеному рішенням суду розмірі, позивачем не надано.

Колегія суддів з цим погоджується.

Згідно з ч. 3ст. 181, ч.2 ст. 182 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини, дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.

Статтею 8 вказаного Закону передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Згідно правил ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи зміст ст. ст.181,192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів за вимогою матері дитини може бути вирішено питання про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

При вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Позивач посилався на ст. 183 СК України, що граничний розмір відрахування частини заробітку (доходу) на двох дітей у розмірі 1/3 частини від суми доходу, а тому на підставі цієї норми він має право на зменшення, отже з нього необхідно стягувати по 1/6 частині на одну дитину.

Апелянт посилався на те, що в даній ситуації діти перебувають в різному матеріальному становищі, оскільки на їх утримання сплачуються аліменти в різних розмірах. Підставою для звернення із даним позовом є те, що виникла необхідність привести рішення суду про стягнення аліментів в розмірі 1/4 частки у відповідність до норм чинного законодавства, оскільки Сімейний кодекс України визначає, що розмір стягуваних на двох дітей аліментів повинен становити 1/3 частку від доходів платника.

Аналіз ст. 192 СК України дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану, а також стан здоров`я.

Проте, відповідно до положень ст. 192 СК України доказів зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я, позивачем не надано.

Відповідно до положень ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що позивач не довів факту погіршення його майнового становища та зміну сімейного стану, як після рішення суду про стягнення аліментів, так і видачі судового наказу, які б могли бути підставою для задоволення його позовних вимог.

Щодо оскарження витрат на професійну правничу допомогу

Додатковим рішенням від 2 червня 2025 року з позивача на користь відповідачки стягнуто 15 000,00грн. на відшкодування витрат на правничу допомогу. При цьому суд першої інстанції посилався на те, що позивачем та його представником не заявлялось клопотання щодо зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу.

Заперечуючи проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, апелянт покликається на те, що сума коштів в розмірі 15 000 грн. за надання правової допомоги є завищеною, не співмірною із складністю справи.

Колегія суддів з цим погоджується.

Відповідно до ч. 1, п. п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач просила стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу.

Судом встановлено, що 25 вересня 2025 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 був укладений Договір про надання правової допомоги відповідно до п. 1.1. якого клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати клієнту юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до п. 4.1. Договору отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару, розмір якого окремо погоджується в додаткових угодах до цього договору.

17 березня 2025 року сторони уклали Додаткову угоду № 2 до Договору про надання правової допомоги від 25 вересня 2023 року, відповідно до якої сторони домовились, що за надання професійної правничої допомоги, детальний опис якої зазначений в пункті 2.2 укладеного між сторонами договору, по цивільній справі № 727/1689/25, яка перебуває в провадженні Шевченківського районного суду м. Чернівців за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, стягнутих за судовим наказом Шевченківського районного суду м. Чернівців від 12 жовтня 2023 року по справі № 727/10530/23, клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар у фіксованій сумі в розмірі 15 000,00 грн.

23 травня 2025 року ОСОБА_2 та адвокат Бартусевич В.М. підписали акт приймання-передачі наданих послуг по договору про надання правової допомоги від 25 вересня 2023 року та додатковій угоді № 2 від 17 березня 2025 року відповідно до якого адвокат надав, а клієнт прийняв правову допомогу за договором від 25 вересня 2023 року та додатковою угодою № 2 від 17 березня 2025 року про надання правової допомоги та представництво інтересів в Шевченківському районному суді м. Чернівців по цивільній справі № 727/1689/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, стягнутих за судовим наказом Шевченківського районного суду м. Чернівців від 12 жовтня 2023 року по справі № 727/10530/23.

Гонорар за надання правової допомоги у цивільній справі № 727/1689/25 визначений сторонами у фіксованій сумі в розмірі 15 000,00 грн.

Сторони підтверджують, що правнича допомога надана в повному обсязі та належної якості, взаємні претензії у сторін відсутні. Всього надана правнича допомога вартістю 15 000, 00 грн.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 п.1 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зроблено висновки, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У зазначеній постанові також вказано, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та не співмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Аналізуючи матеріали справи, подані представником позивача, докази щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу у даній справі та з урахуванням заперечень з боку апелянта, колегія суддів вважає, що визначений адвокатом розмір оплати є завищеним, врахувавши характер виконаної роботи, принципи співмірності та критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи.

Оцінюючи співмірність, реальність та пропорційність судових витрат, які просить стягнути сторона позивача, а також те, що зазначена категорія справ є справою незначної складності та по них є стала судова практика, що в свою чергу не потребувало додаткових зусиль та знань, а також враховуючи об`єм виконаних адвокатом робіт, колегія суддів вважає, що на відшкодування відповідачу витрат правничої допомоги слід стягнути 3000 грн.

Щодо судового збору

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_1 про відсутність підстав для стягнення з нього судового збору за подання позову та апеляційної скарги.

Згідно із п.12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Відповідно до положень п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Водночас зазначена норма звільняє від сплати судового збору осіб, які мають, зокрема, статус ветеранів війни - учасників бойових дій, обмежено справами, пов`язаними з порушенням їхніх прав.

Тобто, встановлені цим Законом положення стосуються випадків звернення до суду за захистом прав, пов`язаних винятково зі статусом учасника бойових дій, і не поширюються на подання позовних заяв до суду із вимогами, що виходять за межі таких спірних правовідносин.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У ст. 22 цього Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №545/1149/17 зазначено, що вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм п.13 ч.1 ст.5 Закону «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти, чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень ст.ст.12, 22 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Незмінність судової практики щодо застосування п.13 ч.1 ст.5 Закону «Про судовий збір» підтверджується, зокрема, ухвалами Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі №569/5837/24, від 26 вересня 2024 року у справі №242/96/22, від 16 жовтня 2024 року у справі №755/1619/17.

Отже, відсутні підстави вважати, що справа пов`язана із порушенням прав ОСОБА_1 як учасника бойових дій чи будь-яким іншим чином стосується соціального і правового захисту позивача як учасника бойових дій, тому пільги, визначені п. 13 ч. 1 ст.5 Закону «Про судовий збір» на ОСОБА_1 не поширюються.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Рішення суду першої інстанції від 23 травня 2025 року є законним та обґрунтованим, отже підстав для його зміни чи скасування немає.

При ухваленні додаткового рішення, судом порушені норми процесуального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішенні в частині розміру відшкодування витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст.141, 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 23 травня 2025 року залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 2 червня 2025 року змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000грн. на відшкодування витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Судді І.Б. Перепелюк

Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк