ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3711/25 Справа № 206/5286/24 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Новікової Г.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шаповалова Наталія Вікторівна, на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2024 року та на додаткове рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2025 року в цивільній справі номер 206/5286/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення компенсації, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20 червня 2014 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис №325. В період шлюбу був придбаний будинок АДРЕСА_1 . Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2023 року у справі №203/4139/22 шлюб між сторонами припинено. Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 30.01.2023 року у справі №206/3681/22 в порядку поділу спільного майна подружжя суд визнав за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , та визнав за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Зазначає, що з вересня 2022 року позивач самостійно утримував спільний будинок, тобто ніс витрати по сплаті комунальних послуг. Так, за період з вересня 2022 року і станом на вересень 2024 року позивач сплатив: КП «Дніпроводоканал» ДМР - 5282,71 грн; ГК ТОВ «Нафтогаз України» - 9749,58 грн; ТОВ «Газорозподільчі мережі України» - 1247,43 грн; ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» - 2737,36 грн; АТ «Дніпрогаз» - 583,98 грн; Дніпровські електричні послуги (електроенергія) - 9861,28 грн; ТОВ «Екологія -Д» - 1319,85 грн, а всього - 30782,46 грн. Позивач неодноразово намагався домовитись з відповідачкою про добровільну компенсацію половини витрат на сплату комунальних послуг, однак відповідачка ігнорувала такі прохання позивача. Відтак, відповідачка повинна компенсувати позивачу половину сплачених витрат на комунальні послуги, а саме 15391,23 грн.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 15391,23 грн компенсації вартості сплачених комунальних послуг, а також витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2024 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2025 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Із вказаними судовими рішеннями не погодився позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шаповалова Н.В., подав апеляційні скарги, просив скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська по справі №206/3681/24 від 20.12.2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідачку, та скасувати додаткове рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська у справі №206/5286/24 від 31.01.2025 року і прийняти нове рішення, яким зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 4000,00 грн.

Доводами апеляційних скарг наведено, що оскаржувані судові рішення суду першої інстанції є незаконними та необґрунтованими, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, ухваленими з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Суд першої інстанції помилково вказав, що зобов`язання щодо участі у витратах виникає лише за умови фактичного користування майном. Такий висновок суперечить самому тексту ст. 360 ЦК України, яка не ставить обов`язок участі у витратах у залежність від факту проживання чи користування. Зобов`язання співвласника виникає виключно з моменту набуття ним права власності.

Суд першої інстанції проігнорував, що комунальні витрати на утримання будинку (зокрема, опалення, водопостачання та газопостачання) є необхідними для збереження будинку в належному стані; витрати, пов`язані з опаленням будинку, необхідні незалежно від того, чи користується ним співвласник, адже якщо будинок не опалювати, то це може призвести до зниження його вартості через псування конструкції. А також, помилково ототожнив поняття «будинок» та «квартира», які є різними за своєю правовою природою та вимогами щодо їх утримання, оскільки будинок, на відміну від квартири, вимагає постійного опалення, адже відсутність опалення взимку може спричинити утворення тріщин у стінах через замерзання вологи, що негативно вплине на технічний стан будинку. Таким чином, витрати на газ, воду та опалення є невід`ємними для збереження будинку, незалежного від того, чи проживають у ньому співвласники.

Суд зазначив, що витрати, які залежать від площі будинку, не є предметом позову, оскільки сторони на це не посилалися. На думку позивача, посилання суду на даний аспект є необґрунтованим, оскільки воно виходить за межі предмету позову, чим порушує вимоги статті 13 ЦПК України. Суд не мав підстав зазначати у рішенні аспекти, які не були предметом розгляду, оскільки вони не мали значення для вирішення спору.

Позивач надав всі необхідні документи (квитанції, які підтверджують сплату комунальних послуг саме ним із його особистого банківського рахунку НОМЕР_1 ). Суд не врахував цього факту, що є порушенням вимог законодавства щодо належної оцінки наданих стороною доказів в межах їхнього змісту та значення для справи.

Суд відмовив у задоволенні позову за період з вересня 2022 року по березень 2023 року, мотивуючи це тим, що право власності відповідача виникло лише з квітня 2023 року. Проте, факт спільного користування майном до завершення процедури поділу (березень 2023 року) не звільняє відповідачку від обов`язку компенсувати частину витрат за цей період.

Щодо додаткового рішення апелянт вважає, що сума 10000,00 грн судових витрат на професійну допомогу є неспівмірною з реальним обсягом такої допомоги у суді першої інстанції, часом витраченим на надання таких послуг (незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду у суді та тривалість судових засідань), критерію реальності таких витрат, оскільки справа не мала значного обсягу доказів і не вимагала складного юридичного аналізу.

Відповідачка не надала суду банківського документа, який міг би підтверджувати перерахування коштів адвокату, а відсутність такого документа ставить під сумнів реальність понесених нею витрат.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 12-14).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2023 року визнано житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В порядку поділу спільного майна подружжя: визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; припинено право спільної сумісної власності майна подружжя, що зареєстроване за ОСОБА_2 , а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 15-18). Рішення набрало законної сили 02.03.2023 року. (а.с. 3-4).

Позивачем надано квитанції за сплату комунальних послуг за період з вересня 2022 року по вересень 2024 року, а саме:

- КП «Дніпроводоканал» ДМР 5282,71 грн;

- ГК ТОВ «Нафтогаз України» - 9749,58 грн;

- ТОВ «Газорозподільчі мережі України» - 1247,43 грн;

- ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» - 2737,36 грн;

- АТ «Дніпрогаз» - 583,98 грн;

- Дніпровські електричні послуги (електроенергія) 9861,28 грн;

- ТОВ «Екологія-Д» - 1319,85 грн. (а.с. 20-63).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідачки судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості саме в такому розмірі.

З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може погодитись, виходячи з наступного.

У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод

чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України власник майна зобов`язаний утримувати майно, що

йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг індивідуальний або колективний споживач.

Згідно з положеннями ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга (послуга з управління багатоквартирним будинком); комунальні послуги (послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.)

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно з ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 543 ЦК України виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Згідно ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотню вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки яка припадає на нього.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на підставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі i щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2023 року визнано житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В порядку поділу спільного майна подружжя: визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; припинено право спільної сумісної власності майна подружжя, що зареєстроване за ОСОБА_2 , а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вказаними вище рішеннями суду встановлено, що шлюбні відносини сторони припинили з вересня 2022 року та з цього часу відповідачка не проживає разом з позивачем.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідачка з вересня 2022 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачем надано квитанції за сплату комунальних послуг за зазначеною вище адресою в період з вересня 2022 року по вересень 2024 року, а саме:

- КП «Дніпроводоканал» ДМР 5282,71 грн;

- ГК ТОВ «Нафтогаз України» - 9749,58 грн;

- ТОВ «Газорозподільчі мережі України» - 1247,43 грн;

- ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» - 2737,36 грн;

- АТ «Дніпрогаз» - 583,98 грн;

- Дніпровські електричні послуги (електроенергія) 9861,28 грн;

- ТОВ «Екологія-Д» - 1319,85 грн. (а.с. 20-63).

Отже, відповідачка з вересня 2022 року не користувалась послугами з постачання електроенергії, централізованого водопостачання та водовідведення гарячої/холодної води, послугами із вивезення та захоронення твердих побутових відходів та іншого побутового сміття, відтак, заявлені позивачем витрати на вказані послуги за вказаний період не підлягають задоволенню.

Проте, судом першої інстанції залишено поза увагою те, що послуги з газопостачання та постачання теплової енергії мають оплачувати усі співвласники квартири незалежно від їх фактичного місця проживання, оскільки вони є необхідними витратами на утримання спільного майна у належному стані.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформованій в постанові від 13.03.2019 року по справі № 521/3743/17-ц кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

За послуги з газопостачання та постачання теплової енергії позивачем було сплачено 14318,35 грн.

За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачки компенсацію половини витрат на сплату послуг з газопостачання та постачання теплової енергії, оскільки позивач, сплативши за надані житлово-комунальні послуги з вересня 2022 року по вересень 2024 року, які обчисленні з урахуванням зареєстрованої у житловому приміщенні відповідачки, виконав солідарний обов`язок щодо сплати за надані житлово-комунальні послуги, зокрема й за відповідачку. Тому з останньої на користь позивача підлягає стягненню 7159,18 грн в якості відшкодування понесених позивачем за період з вересня 2022 року по вересень 2024 року витрат по оплаті житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції від 18 грудня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням судового рішення про часткове задоволення позову про стягнення компенсації вартості сплачених комунальних послуг.

Щодо оскарження додаткового рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2025 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (постанова Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21 зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі №911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 27 вересня 2022 року у цій справі, то додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2022 року також слід скасувати».

Отже, виходячи з наведеного, оскільки рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2024 року підлягає скасуванню, то додаткове рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2025 року також належить скасувати.

Розглядаючи заяву ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Приписами ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до п. 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підтвердження понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції надано:

копію ордеру про надання правничої допомоги серії АЕ №1327023;

копію договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №20-10 від 20.10.2024 року;

копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №2885;

акт №1 приймання-передачі наданих юридичних послуг (правничої допомоги) від 20.12.2024 року відповідно до якого вартість наданих юридичних послуг становить 22000,00 грн,

довідку №21-11 від 21.11.2024 року з якої вбачається, що ОСОБА_2 повністю оплатила вартість наданих юридичних послуг (професійної правничої допомоги) адвокатському бюро згідно з договором про надання професійної правничої допомоги №20-10 від 20.10.2024 року та підписаного акту від 21.12.2024 року на суму 22000,00 грн.

Позивачем в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі на додаткове рішення суду висловлено заперечення щодо неспівмірності розміру заявлених судових витрат на професійну правничу допомогу до розміру заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.

Виходячи з наведеного, враховуючи складність справи, яка на думку апеляційного суду не є складною, а також часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд вважає, що вимоги заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції підлягають частковому задоволенню, отже є обґрунтованими у розмірі 4000,00 грн.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за подання позовної заяви ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн (а.с. 5), позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому понесені судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачки ОСОБА_2 в розмірі 563,39 грн.

Крім того, відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення суду підлягає частковому задоволенню, за подання апеляційної скарги ним сплачено судовий збір в розмір 1849,50 грн (а.с. 173), тому з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 860,29 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шаповалова Наталія Вікторівна, задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2024 року та додаткове рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2025 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості сплачених комунальних послуг задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату житлово-комунальних послуг з газопостачання та постачання теплової енергії в період з вересня 2022 року по вересень 2024 року в розмірі 7159,18 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 563,39 грн та апеляційної скарги в розмірі 860,29 грн, а всього 1423,68 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 4000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: