Справа № 127/6589/22
Провадження № 22-ц/801/1586/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 рокуСправа № 127/6589/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

розглянувши цивільну справу, без повідомлення її учасників, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Ленським Ігорем Олексійовичем, на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 07 травня 2024 року у м. Вінниці під головуванням судді цього суду Федчишена С.А., дата складання повного судового рішення відповідає даті його ухвалення,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_2 , який обґрунтувала тим, що із відповідачем вони перебували у шлюбі, під час якого в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , який наразі проживає разом із позивачем та перебуває на її повному утриманні.

Позивач зазначила, що ОСОБА_2 не надає кошти на утримання дитини та не приймає участі в її вихованні.

За таких обставин, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дати подання позову, до досягнення дитиною повноліття.

07.05.2024 року заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області вищевказаний позов задоволено частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/5 частки від усіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.03.2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

29.05.2025 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області поновлено відповідачу строк на звернення із заявою про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.05.2024 року.

Заяву представника ОСОБА_2 адвоката Ленського І.О. про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.05.2024 року у даній цивільній справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Ленського І.О., оскаржив його в загальному порядку до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, фактично просить оскаржуване судове рішення змінити в частині розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, з 1/5 до прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку або 1/12 частини усіх видів його заробітку.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції не встановив наявність постійного доходу у відповідача та його розмір, що необхідно для забезпечення як інтересів дитини, так і платника аліментів.

Також скаржник вважає, що метою звернення позивача до суду було виключно її бажання вирішити свої матеріальні потреби за рахунок коштів відповідача, які він отримував, вимушено ризикуючи своїм життям при захисті країни.

Адвокат Ленський І.О. вказує, що стягнення 1/5 частки від загального доходу відповідача призведе (вже призвело) до стягнення з нього суми коштів, яка значно перевищує мінімальний та рекомендований розмір аліментів на утримання дитини відповідного віку.

При цьому, скаржник зазначає, що відповідач згоден сплачувати аліменти в розмірі 4000 грн на місяць, що перевищує рекомендований розмір та є достатньою участю в матеріальному утриманні сина.

Між тим, 25.07.2025 року на адресу апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, доводи якого не можуть бути враховані апеляційним судом, оскільки вказаний відзив не підписано.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.07.2024 року у справі № 753/15207/21.

Враховуючи ціну пред`явленого позову та те, що цей позов не віднесено до категорії позовів, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, тому відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що 26.12.2017 року року між сторонами був зареєстрований шлюб у Вінницькому міському відділі держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 3492 (а.с. 3).

ІНФОРМАЦІЯ_1 за час спільного проживання у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис № 2223, в якому батьком зазначений відповідач ОСОБА_2 , а матір`ю позивач ОСОБА_1 (а.с. 4).

Відповідно до довідки № 1871 від 11.04.2024 року, виданої виконкомом Шпиківської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 і має склад сім`ї, до якої входить, зокрема, її син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 64).

Як вбачається із довідки № 1872 від 11.04.2024 року, виданої виконкомом Шпиківської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, на утриманні ОСОБА_1 знаходиться її син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 65).

Також в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 від 28.08.2023 року про те, що він просить розглядати справу без його участі та просить вимоги позивача задовільнити в повному обсязі, оскільки він знаходиться в зоні бойових дій (а.с. 41). Однак, як зазначено в оскаржуваному судовому рішенні, суд першої інстанції вказану заяву не взяв до уваги, оскільки в телефонному режимі ОСОБА_2 повідомив що позов не визнає та даної заяви не подавав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є військовослужбовцем, має значний дохід та зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя, відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/5 частки від усіх видів доходів відповідача.

Визначаючись щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд враховував, що позивач не надала доказів про витрати по утриманню дитини та наявність чи відсутність достатніх коштів для забезпечення потреб дитини із врахуванням віку дитини, стану здоров`я, витрат на забезпечення життєдіяльності, підтримання нормального здоров`я та відпочинок.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погоджується, виходячи з наступного.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статі 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Таким чином, врахувавши матеріальне становище відповідача, як платника аліментів, суд дійшов правильного висновку про те, що батько ОСОБА_2 може сплачувати аліменти на утримання свого малолітнього сина ОСОБА_4 саме у розмірі 1/5 частини всіх видів його заробітку (доходів).

При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що метою звернення позивача до суду було виключно її бажання вирішити свої матеріальні потреби за рахунок коштів відповідача, які він отримував, вимушено ризикуючи своїм життям при захисті країни, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують обов`язок батька брати участь у матеріальних витратах на дитину, яка потребує такої допомоги.

Крім того, твердження скаржника про те, що суд першої інстанції не встановив наявність постійного доходу у відповідача та його розмір, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями ч. 1, 4, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю, або задоволення позовних вимог у випадку ненадання відповідачем доказів на спростування обставин, зазначених у позові.

Таким чином, враховуючи, що доказів, які б свідчили про неможливість відповідача сплачувати аліменти, до суду першої інстанції ним надано не було, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач може сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що посилання відповідача в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Таким чином, відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Ленським Ігорем Олексійовичем, залишити без задоволення, а заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 травня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

Т. М. Шемета