Справа № 462/5088/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2025 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Іванюк І.Д., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Сорока Михайло Миколайович до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь 34653,15 грн на відшкодування завданої майнової шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу, а також судові витрати у сумі 15211,20 грн, з яких 1211,20 грн судового збору та 14000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Свої вимоги мотивує тим, що 19.08.2024 року у м. Львові на пр. Свободи, 28 відбулась дорожньо-транспортна пригода, під час якої автомобіль «KIA Sorento», р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 під час перестроювання на ліву смугу руху, здійснив наїзд на автомобіль «Hundai Sonata», р.н. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 , під керуванням ОСОБА_4 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Водії на місці ДТП заповнили повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол)без залучення та подальшого інформування уповноважених на те працівників підрозділів Національної поліції, відповідно до якого ОСОБА_2 визнав свою винуватість у ДТП. Також зазначив, що ОСОБА_3 уповноважив його користуватись та розпоряджатись вказаним автомобілем, а також представляти його інтереси у суді. Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на час ДТП була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» (надалі в ТДВ «СГ «Оберіг») відповідно до полісу ЕР-220384481, тому він звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування та 27.12.2024 року між страховиком і потерпілим було досягнуто згоди про виплату йому страхового відшкодування у сумі 38533 грн, що останнім і здійснено. Згідно із звітом про оцінку колісного транспортного засобу № 170935 від 26.09.2024 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Hundai Sonata», р.н. НОМЕР_2 становить 77887,98 грн, а вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу із врахуванням ПДВ складає 43234,83 грн. За наведеного, на підставі положень ст.ст. 1166, 1187, 1188, 1192, 1194 ЦК України, п. 32.7 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004, що був чинний на час настання відповідних правовідносин, просить стягнути із відповідача на його користь різницю між фактичною вартістю відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, з врахуванням зносу, а саме у сумі 34653,15 грн.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14.07.2025 року відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи провести у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач ОСОБА_2 25.08.2025 року подав відзив на позовну заяву, в якому заначив, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у даній справі, оскільки власником автомобіля є ОСОБА_3 , а отже відсутні докази порушення прав чи інтересів позивача. Також, відповідно до ст.ст. 999, 1194 ЦК України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004, що був чинний на час настання відповідних правовідносин, обов`язок відшкодування шкоди в межах страхової суми покладено на страховика, а не на страхувальника. Окрім того, оцінка пошкодженого транспортного засобу проведена без повідомлення учасників ДТП, а отже із порушенням вимог чинного законодавства. Також вважає, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованим і не відповідає критерію співмірності, який визначений у ч. 4 ст. 137 ЦПК України. За наведеного просить відмовити у позові.

Клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у матеріалах справи відсутні.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що 19.08.2024 року у м. Львові на пр. Свободи, 28 відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль «KIA Sorento», р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 під час перестроювання на ліву смугу руху, здійснив наїзд на автомобіль «Hundai Sonata», р.н. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 , під керуванням ОСОБА_4 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження Скориставшись положеннями п. 2 ст. 31 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції, чинній на час ДТП, водії на місці пригоди 26.08.2024 року склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду без залучення та подальшого інформування уповноважених на те працівників підрозділів Національної поліції (європротокол), відповідно до якого винуватцем пригоди визнаний водій ОСОБА_5 . Повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду (європротокол) від 19.08.2024 року долучено до матеріалів справи, у ньому зазначені всі обставини ДТП та складена схема.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на час ДТП була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» (надалі в ТДВ «СГ «Оберіг») відповідно до полісу ЕР-220384481 та 23.08.2024 року позивач звернувся до страхувальника винуватця у ДТП - ТДВ «СГ «Оберіг» із заявою про страховий випадок та страхове відшкодування.

З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 01.07.2021 року вбачається, що власником автомобіля «Hundai Sonata», р.н. НОМЕР_2 є ОСОБА_3 , який довіреністю від 22.08.2024 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Збирт О.В., уповноважив ОСОБА_1 укладати договори найму щодо цього майна, а також керувати вказаним транспортним засобом.

З звіту № 170935 від 26.09.2024 року про визначення вартості майнового збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Hundai Sonata», р.н. НОМЕР_2 , вбачається, що вартість відновлювального ремонту даного транспортного засобу становить 77887,98 грн, вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 43234,83 грн, а без ПДВ 38609,63 грн.

Із угоди про виплату страхового відшкодування від 27.12.2024 року вбачається, що ОСОБА_3 та ТДВ «СГ «Оберіг» досягнули згоди про виплату потерпілому страхового відшкодування у сумі 38533,78 грн.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ТДВ «СГ «Оберіг» виплатило позивачу страхове відшкодування на суму 34877,37 грн.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Так, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). Підставою для застосування такого виду майнової відповідальності, як відшкодування шкоди, є сукупність таких чотирьох елементів, які входять до складу правопорушення протиправна поведінка особи; настання шкоди; причинний зв`язок між такою протиправною поведінкою і настанням шкоди; вина завдавача шкоди.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Згідно із ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV, що був чинним на час ДТП, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За змістом ст. 29 Закону 1961-IV, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Згідно зі п. 32.7 ст. 32 цього Закону шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691 цс 15 наведено правовий висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Вказана правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду від 03.02.2021 року справа № 592/8115/18, від 15 жовтня 2020року справа № 755/7666/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 757/29950/14-ц /провадження № 61-17433 св 19/.

Водночас суд критично оцінює твердження відповідача з приводу того, що відсутні докази порушення прав чи інтересів позивача, оскільки він не має речових прав на пошкоджений автомобіль, а власником такого є ОСОБА_3 виходячи із наступного.

Так, стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння. Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права, а спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14, від 07 листопада 2018 року у справі № 200/21325/15-ц /провадження № 61-37571св18/, від 03 квітня 2019 року в справі №299/2811/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 300/193/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 607/3007/16-ц і така практика є сталою.

Також суд критично оцінює твердження відповідача з приводу розміру визначеного відшкодуванння, оскільки за змістом абзацу 2 пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18) дійшов висновку, що «визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).

Аналогічний висновок викладено у постановах ВС від 23 грудня 2022 року у справі № 755/13794/19 /провадження № 61-18515св21/ та від 16 жовтня 2023 року у справі № 715/2489/22 /провадження № 61-7757 св 23/.

Так, статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідач своїм правом на спростування визначеного у звіті розміру майнової шкоди не скористався, клопотання про призначення експертизи не заявляв, а тому суд вважає такий звіт належним засобом доказування.

За вказаних обставин, саме відповідач ОСОБА_2 , як особа, винна в ДТП, що трапилася 19.08.2024 року зобов`язаний відшкодувати шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу, яка обчислюється як різниця між вартістю відновлювального ремонту даного транспортного засобу у розмірі 77887,98 грн та вартістю відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу у розмірі 43234,83 грн та становить 34653,15 грн., що і просить позивач. За наведеного позов слід задовольнити.

З приводу розподілу судових витрат, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що при поданні позову позивачем сплачено 1211,20 грн, тому вказані кошти слід стягнути із відповідача.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом ч. 5, 6 ст.137 ЦПК України в разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у його постанові від 02 червня 2022 року у справі № 873/108/20 (подібний у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17), відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Тобто, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, пункт 107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21, пункт 7.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи наведене, суд вважає, що визначення адвокатом в акті виконаних робіт вартості такої послуги, як написання письмової вимоги до ОСОБА_2 впродовж 2 год. на суму 4000 грн, текст якої надалі дублюється у тексті позовної заяви та оцінюється адвокатом, як робота, що виконана впродовж 4 годин на суму 8000 грн, є необґрунтованою.

Окрім того, справа, яка розглядається є малозначною, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, відповідач просить зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу, тому суд вважає, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14000 грн за участь у вказаній цивільній справі не можуть вважатись розумними та співмірними зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, а також їх необхідністю для постановлення судового рішення.

Таким чином, з урахуванням принципу співмірності, складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи та її необхідності для постановлення даного судового рішення, суд дійшов висновку, що із відповідача на користь позивача слід стягнути 7000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 264-265, 274, 279 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 34653 (тридцять чотири тисячі шістсот пятдесят три) грн 15 коп на відшкодування майнової шкоди, а також 8211 (вісім тисяч двісті одинадцять) грн 20 коп судових витрат.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя