Справа № 753/3269/25
Провадження № 2/191/1017/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2025 року м.Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Твердохліб А.В.

за участю секретаря Яришевої Н.В.

розглянувши в у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

12.05.2025 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області, за підсудністю, на підставі ухвали Дарницького районного суду м.Києва від 03 березня 2025 року, надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Солдатов А.О., до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у власності ОСОБА_2 перебував транспортний засіб Audi Q8, 2019 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрації НОМЕР_3 від 30.08.2022 року. В подальшому вказаний транспортний засіб вибув з володіння позивача у протиправний спосіб за наступних обставин.

TOB «CEBEH КОМПАНІ», в особі ОСОБА_5 , використовуючи договір комісії (відповідно до якого ОСОБА_6 за дорученням ОСОБА_7 повинен вчинити правочин щодо продажу транспортного засобу) №7654/23/1/003469 від 19.12.2023 року з підробленим підписом ОСОБА_2 , уклав від імені останнього договір купівлі-продажу транспортного засобу №7654/23/1/003469 від 27.12.2023 року з ОСОБА_4 , який в подальшому цей документ надав до сервісного центру МВС та зареєстрував транспортний засіб на себе у ТСЦ 8046 у м. Києві, та було присвоєно номерний знак НОМЕР_4 .

Разом з цим, у провадженні Слідчого відділу Дніпровського УП ГУНП в м. Києві перебуває кримінальне провадження №0004326 від 30.12.2023 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України за заявою ОСОБА_2 .

У кримінальному провадженні №0000008 від 03.01.2024 року (досудове розслідування проводилось Деснянським УП ГУНП за аналогічними «продажами» транспортних засобів) ОСОБА_5 вручена підозра, завершено досудове розслідування та учасникам надано доступ до матеріалів кримінального провадження.

Зокрема, у кримінальному провадженні №004326 від 30.12.2023 року проведено судову почеркознавчу експертизу Договору комісії транспортного засобу №7654/23/1/003469 від 19.12.2023 року, та згідно висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України від 26.04.2024р. № СЕ-19/111- 24/2533 3-ПЧ вказано, що:

«1. Підпис від імені ОСОБА_2 у договорі комісії №7654/23/1/003469 від 19.12.2023, на зворотній стороні, в блоці реквізитів «Комітент» (в правій частині) - виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, з наслідуванням його підпису. 2. Підпис від імені ОСОБА_2 у акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер №7654/23/1/003469 від 19.12.2023 - виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, з наслідуванням його підпису.»

Таким чином, власник з дотриманням вимог ст. ст. 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, пункти 146-147).

ОСОБА_2 склав довіреність від 29 листопада 2023 року на свою дружину ОСОБА_8 , яка мала право на експлуатацію та розпорядження (продавати, передавати, міняти) авто. Іншим особам, в тому числі ОСОБА_5 , таке право не надавалося.

Предметом договору комісії виступає діяльність комісіонера, тобто послуга, що ним надається, а не сам правочин як результат діяльності комісіонера. Таким чином, договір комісії є правочином щодо надання послуг, а не договором відчуження майна, тому правовідносини щодо витребування майна на підставі статті 388 ЦК України без оспорювання договору купівлі-продажу спірного автомобіля між сторонами не виникли. Порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу. За змістом статті 1011 ЦК України комісіонер діє в чужих інтересах, але від власного імені, тобто є самостійною стороною у правочині.

Установивши, що воля власника транспортного засобу ОСОБА_2 не була спрямована на укладення будь-якого договору відчуження цього майна, в тому числі на укладення з TOB «СЕВЕН КОМПАНІ», в особі ОСОБА_5 , договору комісії, він не надавав будь-кому права на розпорядження належним йому майном, що вчинений комісіонером договір купівлі-продажу автомобіля від власного імені по підробним документам в інтересах комітента, зокрема правочин купівлі-продажу від 27.12.2023 року, є недійсним в силу укладення цього правочину з дефектом волі продавця (за відсутності волевиявлення щодо відчуження майна).

В зв`язку із викладеними обставинами, адвокат позивача просить суд витребувати від ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) транспортний засіб «Audi Q8», 2019 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрації НОМЕР_3 від 30.08.2022 року; визнати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_3 ) власником транспортного засобу «Audi Q8», 2019 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрації НОМЕР_3 від 30.08.2022 року; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Представник позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що на підставі довіреності, він вповноважив дружину ОСОБА_8 , оскільки на той момент перебував за кордоном на нараді, на продаж автомобіля Audi Q8, 2019 року випуску, нікому іншому це право більше не надавав. ОСОБА_5 він передав ключі від вказаного автомобіля і технічний паспорт, для того, щоб ОСОБА_9 мав можливість показати машину покупцю, або щоб покупець спробував кермувати нею. Не знає де наразі знаходиться ОСОБА_10 . ОСОБА_2 не підписував договір комісії

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що товариш на ім`я ОСОБА_11 , прізвище не пам`ятає, запропонував йому купити автомобіль. ОСОБА_4 передав Дмитру 50000 доларів США, склали договір купівлі-продажу, після цього автомобіль перереєстрували на ОСОБА_4 , віддали йому ключі, техпаспорт, і саму машину. Про те, що в договорі був підроблений підпис, дізнався через декілька днів. Де знаходиться ОСОБА_10 , йому не відомо.

Третя особа ОСОБА_12 у судове засідання не з`явився.

Суд, заслухавши позивача та його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, зазначає наступне.

На підставі договору комісії від 19.12.2023 року №7654/23/1/003469, укладеним між комісіонером ТОВ «Севен Компані», в особі відповідального ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 , як комітента (а.с.15-16); договору купівлі-продажу транспортного засобу від 27.12.2023 року №7654/23/1/003469, укладеного між комісіонером ТОВ «Севен Компані», в особі відповідального ОСОБА_5 , та покупцем ОСОБА_4 (а.с.21-22), акту огляду реалізованого транспортного засобу від 27.12.2023 року (а.с.23), 27 грудня 2023 року було здійснено перереєстрацію транспортного засобу «Audi Q8», 2019 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , за ОСОБА_4 , видано новий номерний знак НОМЕР_4 .

На підставі заяви ОСОБА_2 від 30.12.2023 року, Дніпровським управлінням поліції Головного управління національної поліції у м. Києві, внесено 31.12.2023 року відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004326 за ч. 4 ст. 190 КК України, за обставин, що у грудні 2023 року наглядно знайомий чоловік на ім`я ОСОБА_13 , шахрайським шляхом, а саме зловживання довірою, заволодів грошовими коштами від продажу автомобіля, який ОСОБА_2 передав йому для реалізації, чим завдав матеріального збитку у великому розмірі (а.с.26).

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_2 наполягав на тому, що не доручав нікому, крім своєї дружини ОСОБА_14 , права здійснити продаж належного йому транспортного засобу. В матеріалах справи відсутня копія даної довіреності.

Хоча згідно витягу з ЄРДР, який реєструвався за заявою ОСОБА_2 , останній зазначив, що наглядно знайомий чоловік на ім`я ОСОБА_13 шахрайським шляхом, а саме зловживанням довірою, заволодів грошовими коштами від продажу автомобіля, який ОСОБА_2 передав йому для реалізації, що спростовує твердження позивача, що він не надавав дозвіл на продаж автомобіля (а.с 26).

За висновком експерта від 26.04.2024 року №СЕ-19/111-24/25333-ПЧ, проведеним у кримінальному провадженні №0004326 від 31.12.2023 року, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 у договорі комісії №7654/23/1/003469 від 19.12.2023, на зворотній стороні, в блоці реквізитів «Комітент» (в правій частині) - виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, з наслідуванням його підпису. 2. Підпис від імені ОСОБА_2 у акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер №7654/23/1/003469 від 19.12.2023 - виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, з наслідуванням його підпису (а.с.29-45).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці.

Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Під час розгляду справи судом встановлено, що:

-позивач добровільно передав ОСОБА_15 автомобіль, ключі від нього та технічний паспорт, тобто авто не було загублене ОСОБА_2 , і не було загублене ОСОБА_16 , оскільки він здійснив продаж цього автомобіля, що пояснив відповідач ОСОБА_4 ;

- автомобіль не був викрадений у позивача ОСОБА_2 , так як він підтвердив у судовому засіданні, що самостійно передав ОСОБА_15 автомобіль, технічний паспорт на нього та ключі, а відповідач ОСОБА_4 вказав, що саме ОСОБА_15 передав грошові кошти за автомобіль за договором-купівлі продажу, що виключає можливість викрадення автомобіля у ОСОБА_17

- з наведених підстав не підтверджено вибуття автомобіля з володіння власника ОСОБА_2 або ОСОБА_18 , не з їхньої волі іншим шляхом, так як автомобіль було добровільно передано позивачем третій особі у справі, а саме ОСОБА_15 .

Крім того, відповідач набув рухоме майно за грошові кошти, які передав ОСОБА_15 , а не безвідплатно, що виключає можливість застосування ч. 3 ст. 388 ЦК України.

Суд зазначає про те, що позивачем не доведено, що фізичне вибуття з його володіння транспортного засобу у володіння іншої особи ОСОБА_18 , відбулося у незаконний спосіб (викрадене) чи було загублене ним, а тому не підлягає витребуванню від ОСОБА_19 , як останнього добросовісного набувача.

Тобто, у даних правовідносинах не підлягає застосуванню положення ст. 388 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, у силу вимог змагальності цивільного судочинства саме позивач повинен довести вибуття майна із його володіння поза волею.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач усупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а отже, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків, передбачених у статті 388 ЦК України.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, провадження № 61-22315сво18).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див.: mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див.: рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Як уже зазначалось, однією з цілей регулювання, встановленого ЦК України, є захист добросовісного набувача. Водночас регулювання має бути спрямованим виключно на захист того набувача, який є добросовісним, і не надавати захисту недобросовісному набувачу (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20, провадження № 12-33гс22).

Таким чином, судом встановлено добросовісність набуття та користування спірним транспортним засобом відповідачем, він не підлягає витребуванню у кінцевого добросовісного набувача, яким є ОСОБА_4 у порядку, передбаченому статтею 388 ЦК України, тому в позові слід відмовити в повному обсязі.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263-265, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,-

На підставі викладеного, ст. ст. 12,81, 82, 206, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 18 вересня 2025 року.

Суддя А. В. Твердохліб