Справа № 675/1408/25
Провадження № 2-о/675/73/2025
У Х В А Л А

02 вересня 2025 року м. Ізяслав

Суддя Ізяславського районного суду Хмельницької області Король О.В., розглянувши матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (по тексту ухвали ОСОБА_1 , заявник) звернувся до суду із заявою про встановлення факту батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , тобто себе, та зобов`язання внести відповідні зміни до його актового запису про народження.

З поміж іншого заявник вказує, що встановлення факту батьківства має для нього юридичне значення, пов`язане із реалізацією права на відстрочку відповідно пункту 3 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

При цьому, заявник у своїй заяві зазначає на наявність третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, такої як Ізяславський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені розділом IV ЦПК України.

Подана заява не відповідає вимогам ч. 4 ст. 294, ч. 1 ст. 318 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ухвали - ЦПК України).

Згідно ч. 4 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Також відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний провести підготовчі дії, зокрема, з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них.

Аналізуючи вказані вище норми, заява про встановлення факту, що має юридичне значення повинна містити зазначення відомостей про заявника та всіх заінтересованих осіб.

Разом з цим, заявник у своїй заяві не зазначає заінтересованих осіб, а зазначає, крім себе, тільки третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, що не відповідає приписам ч. 4 ст. 294 ЦПК України.

Крім того, необхідно звернути увагу, що згідно приписів п. 3 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», на яку покликається заявник, як підставу для встановлення факту батьківства, визначено, що призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають жінки та чоловіки, чиї близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час проведення антитерористичної операції з числа:

військовослужбовців або працівників утворених відповідно до законів України військових формувань, що захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, які загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення;

працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції та загинули або пропали безвісти під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення;

осіб, які загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, за умови що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів;

осіб, які загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, але в подальшому такі добровольчі формування не були включені до складу утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів і виконували завдання антитерористичної операції у взаємодії з утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.

Однак зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто під час виконання завдань, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій області, захисту Батьківщини, тобто аж ніяк не під час проведення антитерористичної операції.

Варто звернути увагу, що згідно ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин.

Згідно з пунктом 2 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України, актами Президента України, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України, наказами та директивами Верховного Головнокомандувача Збройних Сил, Міноборони, Міністра оборони, Головнокомандувача Збройних Сил, Генерального штабу Збройних Сил, іншими нормативно-правовими актами, цим Положенням. Покладення на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки завдань, не передбачених законодавством, не допускається.

За змістом пункту 7 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя. З метою забезпечення виконання завдань та визначених функцій районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у їх складі утворюються структурні підрозділи (відділи, відділення, групи, служби), які провадять діяльність відповідно до положення про структурний підрозділ районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що затверджується керівником районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених обов`язків є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, контроль за його станом.

Таким чином, рішення в даній справі впливатиме на права та обов`язки уповноваженого органу, а саме відповідного ТЦК та СП.

Крім цього необхідно звернути увагу, що рішення в даній справі залежно від реальної мети встановлення факту батьківства може впливати і на права та обов`язки членів сім`ї, батьків та утриманців загиблого (померлого).

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту батьківства, заявником не залучено (не визначено) коло всіх заінтересованих осіб, які мають брати участь у справі, рішення у справі щодо яких може вплинути на їх права та обов`язки шляхом його реалізації. Власне, у заяві, відсутнє будь-яке обгрунтування, щодо того, що факт, який просить встановити заявник, не впливатиме на права та обов`язки таких осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення повинно бути зазначено:

1) який факт заявник просить встановити та з якою метою;

2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;

3) докази, що підтверджують факт.

При цьому частина друга вказаної статті визначає, що до заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Заявником при оформленні та подачі до суду заяви, крім загальних посилань, не надано доказів про наявність або відсутність інших членів сім`ї загиблого, на права та обов`язки яких може впливати встановлення даного юридичного факту.

Водночас, слід зазначити, що заінтересовані особи беруть участь у справах окремого провадження з метою захисту своїх інтересів або інтересів держави. Але на відміну від заявника ці особи самі не звертаються до суду із заявою, а вступають у вже розпочатий процес з власної ініціативи або залучаються до участі у справі судом.

Визнання факту батьківства може мати значення для спадкових правовідносин, у зв`язку з чим обов`язковим є залучення до справи як заінтересованої сторони близьких родичів померлої (батьків, братів, сестер, дітей тощо) особи, тобто осіб, які є спадкоємцями померлого за заповітом або за законом, оскільки встановлення факту батьківства померлого впливає на права та обов`язки інших спадкоємців.

Таким чином, заявнику необхідно уточнити коло заінтересованих осіб, так як, встановлення факту батьківства може стосуватися прав та інтересів окремих фізичних осіб та ТЦК та СП, а також зазначити мету встановлення факту батьківства виходячи з викладених обставин у поданій суду заяві.

Встановлення факту, що має юридичне значення, в окремому провадженні можливе за умови, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто, від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Тим самим зазначена заява підлягає залишенню без руху, а заявнику необхідно надати до суду заяву, яка повинна відповідати вимогам процесуального законодавства з урахуванням обставин, що викладені вище.

Під час вирішення питання про залишення заяви без руху враховується прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист, залишення заяви без руху жодним чином не перешкоджає заявнику в доступі до правосуддя після усунення недоліків заяви.

З урахуванням ч. 1 ст. 177 ЦПК України заявник повинен додати до заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості заінтересованих осіб.

У разі подання до суду заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет заявник зобов`язаний додати до заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

Таким чином, вважаю, що заяву ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства слід залишити без руху та надати строк для усунення вищевказаних недоліків.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 260, 294, 318 ЦПК України, суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства - залишити без руху.

Надати заявнику для усунення недоліків заяви строк, що складає 7 (сім) днів з дня отримання копії ухвали.

Роз`яснити заявнику, що в разі не усунення недоліків заяви у строк, встановлений судом, заява вважатиметься неподаною і буде повернута. Залишення заяви без руху або її повернення не позбавляють права повторного звернення до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Повна ухвала складена 02.09.2025.

Суддя Олександр Король