Справа № 473/4255/25
УХВАЛА

"19" серпня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Ротар М.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

встановив:

18 серпня 2025 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якій заявник просить суд вжити заходи забезпечення майбутнього позову шляхом накладення арешту на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , а майно:

Земельна ділянка к/н :02:000:1102, площею 1,9389 га.;

Земельна ділянка к/н :06:000:1172, площею 1,511га;

Земельна ділянка к/н :02:000:1126, площею 0,1903 га.;

Земельна ділянка к/н 822082600:06:000:1269, площею 0,56 га.;

Нежитлова будівля: кафе: А-1 склад Б-1, склад В - 1, склад Г-1; зі складом А-1 загальною площею 266,0 кв.м.. АДРЕСА_1 ;

Земельна ділянка під кафе, площею 0,0353 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі АДРЕСА_2 . Миколаївської області

Магазин, об`єкт житлової нерухомості площею 184 кв.м, Опис А-1, металоконструкція обкладена цеглою.

АДРЕСА_3 :05:000:1136, площею 0,3899га.;

житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_4 . Миколаївської області

житловий будинок, площею 61,4 кв.м, житловою площею 31,8 кв.м.. АДРЕСА_5 . Миколаївської області

Автомобіль BMW Х6 державний номерний знак НОМЕР_2 , 2009 року випуску, об`єм двигуна 2993 куб.см.;

вантажна машина, машина ГАЗ -53, номерний знак НОМЕР_3 .

В обґрунтування заяви, заявник посилається на те, що вона ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 листопада 1995 року, який на сьогоднішній день не розірвано.

Також, заявниця вказує, що за період перебування у шлюбі сторони придбали нерухоме майно та транспортні засоби. Право власності на вказане майно було зареєстровано за чоловіком ОСОБА_3 .

Заявниця зазначає, що сім`я припинила своє існування майже чотири роки тому і на даний момент між ними існує спір про поділ спільно нажитого майна придбаного під час шлюбу.

Однак, на теперішній час відповідач чинить перешкоди позивачці у користуванні нею спільним майном, у добровільному порядку вирішити питання про розподіл спільно набутого майна відмовляється. Також відповідач має намір продати вищевказане майно і на сьогоднішній день ним вже відчужено транспортний засіб ГАЗ 53.

У зв`язку з чим, заявниця вказує, що вона вимушена звертатися до суду для захисту своїх прав з позовом про поділ спільного майна, підготовка якого потребує часу. Поряд з цим, заявниця вважає, що вказані дії відповідача спрямовані на відчуження зареєстрованого на його ім`я майно, яке заявниця вважає спільним сумісним майном, може ускладнити виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позову. За наслідком чого, заявниця вважає, що захід забезпечення позову у виді накладення арешту на майно є пов`язаним з предметом майбутнього позову, є адекватним та зможе захистити права позивачки.

Вказані обставини зумовили звернення заявниці до суду з даною заявою.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається зокрема до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Дослідивши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 13 січня 2020 року по справі №922/2163/17, який є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України.

Так, предметом майбутнього позову позивачки, як вказує остання, є поділ майна подружжя, яке заявниця вважає належним до спільного сумісного майна подружжя.

У відповідності до наданих до суду документів інформаційних довідок вбачається, що вищевказане майно зареєстроване за ОСОБА_3 .

Будь-яких доказів на підтвердження викладених заявницею обставин, а саме що майбутній відповідач ОСОБА_3 чинить перешкоди у користуванні спільним майном, у добровільному порядку вирішити питання про розподіл спільно набутого майна відмовляється, здійснює дії з продажу вищевказаного майна без згоди заявника, та має відповідну можливість, до заяви не надано.

Що стосується твердження заявника, що майбутнім відповідачем вже вчинено продаж транспортного засобу ГАЗ 53, то суду не надано як докази належності вказаного транспортного засобу чоловіку ОСОБА_3 так і доказів продажу транспортного засобу.

Будь-яких доказів, що з моменту припинення сімейних відносин між сторонами, майбутнім відповідачем здійснювались будь-які дії з невизнання прав ОСОБА_1 щодо прав на вищевказане майно чи доказів, що відповідачем здійснювались будь-які дії спрямовані на відчуження даного майна, до заяви не надано.

Отже, приймаючи вищевказане обґрунтування, ОСОБА_1 в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не доведено належними доказами, як і не обґрунтовано, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду за майбутнім позивачем позовом.

Заява про забезпечення позву не містить об`єктивних обґрунтувань ризиків не виконання рішення суду, обставин, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду за наслідком розгляду майбутнього позову заявниці.

Зазначені обставини перешкоджають суду, з урахуванням прав і законних інтересів сторін, встановити співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Приймаючи вищевикладене, суд доходить до висновку про необґрунтованість викладених ОСОБА_4 в обґрунтування необхідності вжиття заявлених заходів забезпечення позову, у зв`язку з чим у задоволенні заяви слід відмовити.

Одночасно суд зазначає, що ст. 129 Конституції України гарантовано, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Отже, процесуальні вимоги визначені Законом є рівними для усіх учасників судового процесу, а відтак зазначене не свідчить про занадто формальне ставлення до передбачених законом вимог та в жодному разі не робить суд недоступним для заявника, оскільки в контексті п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободта прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню, а також заявник не обмежений права на повторне звернення до суду з цією заявою після усунення недоліків, що слугували для її повернення.

Керуючись ст. ст. 149-153, 352, 353, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Миколаївського апеляційного суду.

Суддя М.М. Ротар