ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 711/3238/24
Провадження № 22-ц/821/1560/25
Категорія: 310000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.

за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 ,

представники ОСОБА_1 : адвокат Дубинський Віктор Михайлович,

адвокат Чепурний Валерій Петрович

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_1 : адвокат Дрогоман Олег Олександрович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дрогомана Олега Олександровича на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 09 червня 2025 року(ухвалене під головуванням судді Позарецької С.М. в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси, повний текст рішення суду складено 17 червня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

22 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (в остаточній редакції від 26.09.2024, яка прийнята судом в підготовчому засіданні 26.09.2024) до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що сторони з 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області 31.01.2024. Рішення вступило у законну силу.

Під час шлюбу сторонами було придбано майно, яке зареєстровано за відповідачем, а саме: нежитлове приміщення у складі «Універсального салону магазину» під літ «А-3», загальною площею 129,2 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі - продажу від 29.01.2021, частини нежитлових приміщень з розміром частки 61/100; 39/100 даного нежитлового приміщення відповідачем було придбано згідно із договором купівлі - продажу від 12.04.2019.

Таким чином, у спільній сумісній власності подружжя - сторін по справі, знаходиться 100% вище вказаного приміщення, яке згідно витягу з Державного реєстру прав нерухомості в цьому договорі купівлі - продажу складається з наступного: коридор 2-1, площею 3,9 кв.м, підсобне приміщення 2-2, площею 2,6 кв.м, санвузол 2-3, площею 2,0 кв.м, коридор 2-4, площею 4,5 кв.м, кабінет 2-5, площею 23,1 кв., кабінет 2-6, площею 14,7 кв.м. Вартість нежитлового приміщення складає 389 800,00 грн.

Також, під час шлюбу ними були придбані наступні земельні ділянки, які також зареєстровані за відповідачем: земельна ділянка з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 49, кадастровий номер: :02:006:0240, площа (га): 0.0491, дата державної реєстрації земельної ділянки: 16.12.2014, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Управління Держземагентства у Черкаському районі Черкаської області; місцезнаходження об`єкту: АДРЕСА_2 . Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності ринкова вартість об`єкта складає 8 925,98 грн; земельна ділянка з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 249, кадастровий номер: :02:006:0385, площа (га): 0.0484. Рішенням Червонослобідської сільської ради, серія та номер: 5-38/YІІ, виданий 22.03.2019 земельна ділянка зареєстрована за відповідачем. Місцезнаходження об`єкту: АДРЕСА_3 . Згідно із висновком суб`єкта оціночної діяльності ринкова вартість об`єкта складає 8 798,72 грн.

Позивач вказує, що було придбано та переобладнано кіоск за адресою: АДРЕСА_4 , вартістю 498 550,00 грн. Характеристика об`єкта оцінки кіоску наступна: нежитлове приміщення кіоску (МАФ), загальною площею 29,0 кв.м. Висота внутрішніх приміщень будинку 2,7 м. МАФ обладнаний електропостачанням, водопостачанням, каналізацією, встановлений кондиціонер та обігрівальні прилади, захисні ролети, сигналізація. Загальний стан кіоска відмінний. Відповідач здає його в оренду, що підтверджується договором оренди щодо пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою № 1191 та додатку № 1 до нього від 19.05.2020. Договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії № 5277 від 08.10.2020 теж укладено на ім`я відповідача. Всі кошти за оренду отримує вона власноручно.

На сьогодні, у сторін виник конфлікт щодо добровільного розподілу майна, спільно вони користуватися ним не можуть, а тому він вимушений з даним позовом звернутися до суду. Крім того, відповідач не дає йому можливості користуватися майном, добровільно поділити майно не бажає. Також йому стало відомо, що відповідач має намір відчужити майно.

З урахуванням наведеного, позивач за остаточними позовними вимогами просив суд ухвалити рішення, яким поділити спільну сумісну власність між сторонами порівну, визнавши за позивачем ОСОБА_1 право власності на частину наступного майна:

- нежитлове приміщення у складі УСМ під літ «А-3», загальною площею 129,2 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 249, кадастровий номер: :02:006:0385, площею (га): 0.0484, місцезнаходження об`єкту: АДРЕСА_3 ;

- земельну ділянку з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 49, кадастровий номер: :02:006:0240, площа (га): 0.0491, місцезнаходження об`єкту: АДРЕСА_2 ;

- кіоск за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 28,2 кв, м;

визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину наступного майна:

- нежитлове приміщення у складі УСМ під літ «А-3», загальною площею 129,2 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 249, кадастровий номер: :02:006:0385, площа (га): 0.0484, місцезнаходження об`єкту: АДРЕСА_3 ;

- земельну ділянку з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 49, кадастровий номер: :02:006:0240, площа (га): 0.0491, місцезнаходження об`єкту: АДРЕСА_6 ;

- кіоск за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 28,2 кв.м;

у зв`язку з поділом майна, що є у спільній сумісній власності, право спільної сумісної власності подружжя - припинити;

усунути перешкоди у користуванні спільним майном подружжя, шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 надати позивачу ОСОБА_1 ключ від замка вхідних дверей у приміщення, що по АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати.

28 травня 2024 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що за час шлюбу сторонами було набуто спільне рухоме та нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення у складі УСМ під літ. «А-3», загальною площею 129,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; торговельний павільйон для торгівлі непродовольчими товарами, загальною площею 28,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; земельна ділянка, загальною площею 0,0484 га, що надана для індивідуального садівництва та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; земельна ділянка, загальною площею 0,0491 га, що надана для індивідуального садівництва та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; самовільно збудований дачний будинок, загальною площею 74,9 кв.м, який розташовано на земельній ділянці, загальною площею 0,0484 га та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; легковий автомобіль FIAT DOBLO, 2009 року випуску, зареєстрований 02.04.2016 на ім`я ОСОБА_1 , згідно із нотаріально оформленим договором купівлі-продажу, про що свідчить довідка №31/23/41-392 від 03.05.2024, видана Територіальним сервісним центром МВС №7141; легковий автомобіль NISSAN PRIMERA, 2002 року випуску, зареєстрований 21.04.2023 на ім`я ОСОБА_1 , згідно із договором купівлі-продажу, оформленим в ТСЦ 7141, про що свідчить довідка №31/23/41-392 від 03.05.2024, видана Територіальним сервісним центром МВС №7141.

Вказує, що відповідачем після розірвання шлюбу, було самостійно здійснено продаж автомобілів, які є спільно нажитим майном подружжя, а саме: - 30.04.2024 здійснено продаж FIAT DOBLO, 2009 року випуску, що підтверджується довідкою №31/23/41-392 від 03.05.2024, виданою Територіальним сервісним центром МВС №7141; - 16.03.2024 здійснено продаж NISSAN PRIMERA, 2002 року випуску, що підтверджується довідкою №31/23/41-392 від 03.05.2024, виданою Територіальним сервісним центром МВС №7141.

Добровільної згоди щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя між сторонами досягнуто не було, а тому ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом.

З метою визначення ринкової вартості рухомого майна, що є предметом спору про поділ спільного сумісного майна подружжя, суб`єктом оціночної діяльності було проведено оцінку легкових автомобілів та визначено їх ринкову вартість, а саме: вартість легкового автомобіля FIAT DOBLO, 2009 року випуску, складає - 169 500,00 грн.; вартість легкового автомобіля NISSAN PRIMERA, 2002 року випуску, складає - 158 000,00 грн.

З огляду на те, що отримана інформація з Територіального сервісного центру МВС №7141, має обмежену інформацію (відсутній VIN- код, колір, об`єм двигуна і т.д.) тому, визначена можлива ринкова вартість спільного сумісного майна подружжя, а саме, - легкового автомобіля FIAT DOBLO, 2009 року випуску та легкового автомобіля NISSAN PRIMERA, 2002 року випуску, що підлягає розподілу між сторонами, складає 327 500,00 гривень (169 500,00+158 000,00).

Відповідно, 1/2 частина вартості майна кожного із подружжя складає 163 750,00 гривень (327 500/2).

В зв`язку з тим, що спільної згоди щодо добровільного розподілу майна сторонами не досягнуто, а кошти за продані автомобілі, які належали сторонам на праві спільної сумісної власності, було в односторонньому порядку привласнено ОСОБА_1 , то вона вимушена звертатися до суду для захисту своїх прав та законних інтересів, з метою стягнення з відповідача на свою користь компенсації в розмірі 1/2 частини ринкової вартості легкового автомобіля FIAT DOBLO, 2009 року випуску та легкового автомобіля NISSAN PRIMERA, 2002 року випуску, що складає 163 750,00 грн.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просить суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості легкових автомобілів FIAT DOBLO, 2009 року випуску та NISSAN PRIMERA, 2002 року випуску, в розмірі 163 750,00 грн та судові витрати.

Зустрічна позовна заява прийнята під час підготовчого провадження 17 липня 2024 року та об`єднана в одне провадження із первісним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину наступного майна:

нежитлове приміщення у складі «УСМ» під літ «А-3», загальною площею 129,2 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 249, кадастровий номер: :02:006:0385, площею (га): 0,0484, місцезнаходження об`єкту: АДРЕСА_3 ;

земельну ділянку з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 49, кадастровий номер: :02:006:0240, площею (га): 0,0491, місцезнаходження об`єкту: АДРЕСА_6 ;

кіоск за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 28,2 кв, м.

В порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину наступного майна:

нежитлове приміщення у складі «УСМ» під літ «А-3», загальною площею 129,2 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 249, кадастровий номер: :02:006:0385, площею (га): 0,0484, місцезнаходження об`єкту: АДРЕСА_3 ;

земельну ділянку з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 49, кадастровий номер: :02:006:0240, площею (га): 0,0491, місцезнаходження об`єкту: АДРЕСА_6 ;

кіоск за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 28,2 кв, м.

В іншій частині - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 15 140,00 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частини вартості легкових автомобілів FIAT DOBLO, 2009 року випуску та NISSAN PRIMERA, 2002 року випуску, в розмірі 163 750,00 грн та судовий збір у розмірі 1 637,50 грн, а всього - 165 387,50 грн.

Повернуто ОСОБА_2 за рахунок держави зайво сплачений, відповідно до квитанції від 18.04.2024 №@2PL633966, судовий збір у розмірі 13 502,50 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за результатами розгляду справи, суд виснував, що беззаперечним є той факт, що зазначене майно - земельні ділянки за вказаною адресою, нежитлові приміщення, торговельний павільйон (кіоск), транспорті засобі придбані колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у період їхнього шлюбу, за спільні кошти та в інтересах їхньої сім`ї, а тому його необхідно визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя. Жодних належних, допустимих та переконливих доказів про те, що якесь із переліченого майна було придбано за особисті кошти когось одного із подружжя, сторонами до суду не надано. Обидві сторони здійснювали діяльність як фізичні особи-підприємці, що визнається сторонами, і, відповідно, вони мали доходи від своєї діяльності, які спільно ними набувалися в інтересах сім`ї і витрачалися на спільні потреби, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ між сторонами нерухомого майна - двох земельних ділянок, нежитлових приміщень та рухомого майна торговельного павільйону (кіоску) та визнання за кожним із сторін права власності на 1/2 частку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 після розірвання шлюбу (рішення суду набрало законної сили 04.03.2024) відчужив два транспортні засоби іншим особам, і не підтвердив суду наявність письмової згоди ОСОБА_2 на вчинення таких правочинів. Під час розгляду справи ОСОБА_2 заперечила факт надання нею згоди (письмової та/чи усної) на відчуження цих автомобілів (як і частки цього майна, належної їй), а тому суд констатував, що ОСОБА_1 було порушене право ОСОБА_2 , як співвласника цього рухомого майна, на вільне користування і розпорядження цим майном і тому з нього на користь ОСОБА_2 підлягає до стягнення розмір компенсації 1/2 частини вартості вказаних транспортних засобів, що становить 163 750,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спільним майном подружжя, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати йому ключ від замка вхідних дверей у приміщення по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відсутні належні, допустимі та переконливі докази про те, що ОСОБА_2 чинить йому будь-які перешкоди у цьому.

Відмовляючи в задоволенні вимоги ОСОБА_1 щодо припинення права спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 16 липня 2025 року, представник ОСОБА_2 - адвокат Дрогоман О.О., вважаючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом про визнання за позивачем права власності на частину торгівельного павільйону (кіоску) по АДРЕСА_4 та права власності на частину земельної ділянки, кадастровий номер :02:006:0385, площею 0,0484 га в с. Червона Слобода, садівниче товариство «Дніпро», земельна ділянка № НОМЕР_2 , незаконним, необгрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального права та без врахування висновків, викладених Верховним Судом у подібних правовідносинах, просив скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 червня 2025 року в частині поділу торгівельного павільйону (кіоску) і земельної ділянки, кадастровий номер :02:006:0385, площею 0,0484 га та ухвалити в цій частині нове рішення, яким: визнати за ОСОБА_2 право власності на торгівельний павільйон (кіоск) по АДРЕСА_4 загальною площею 28,2 кв.м; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію частини вартості торгівельного павільйону (кіоску) по АДРЕСА_4 в розмірі 144 450,00 грн та визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:006:0385, площею 0,0484 га в с. Червона Слобода, садівниче товариство «Дніпро», земельна ділянка № НОМЕР_2 .

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що безпідставним та необгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що торгівельний павільйон ( кіоск) по АДРЕСА_4 , придбаний подружжям у період їхнього шлюбу, за спільні кошти та в інтересах сім`ї.

Вказує, що ОСОБА_2 з 2016 року і по теперішній час зареєстрована як фізична особа- підприємець.

19.05.2020 між нею як ФОП і Черкаською міською радою було укладено договір №1911 щодо пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою, а саме торгового павільйону ( кіоску) за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 28,2 кв.м. згідно з паспортом прив`язки на вказаний об`єкт від 20.05.2020, продовженого до 03.07.2025, замовником паспорту прив`язки є ОСОБА_2 і вона як власник самостійно сплачує всі комунальні послуги та отримує офіційний дохід, тобто вона як ФОП від свого імені, як суб`єкт підприємницької діяльності, здає в оренду спірний об`єкт, а не спільно з позивачем.

ОСОБА_1 не надано належних доказів того, що він здійснював або самостійно здійснює підприємницьку діяльність з використання саме вказаного торгівельного павільйону та сплачує податки.

Вважає, що відповідно до положень ч. 3 ст. 71 СК України, оскаржуваний торговий павільйон з майданчиком сезонного використання має бути переданий їй у власність, оскільки використовується нею як фізичною особою-підприємцем для професійних занять, з одночасним присудженням грошової компенсації вартості його частки на користь позивача, що становить 144 450,00 грн.

Вказує також на те, що безпідставним та необгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що земельна ділянка кадастровий номер :02:006:0385, площею 0,0484 га в с. Червона Слобода, садівниче товариство «Дніпро», земельна ділянка № НОМЕР_2 придбана колишнім подружжям у період шлюбу, тому за позивачем необхідно визнати право власності на частини вказаної земельної ділянки, оскільки земельна ділянка № НОМЕР_2 кадастровий номер :02:006:0385, площею 0,0484 га в с. Червона Слобода, садівниче товариство «Дніпро», набута нею у зв`язку із безоплатною передачею у порядку приватизації, тому є її особистою приватною власністю і поділу не підлягає.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 25 серпня 2025 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Дубинський В.М., вважаючи доводи, викладені в апеляційній скарзі необгрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним, обгрунтованим та вмотивованим, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 9 червня 2025 року -залишити без змін.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з наявних матеріалів справи, сторони по справі з 14.07.2012 перебували у зареєстрованому шлюбу (актовий запис №969), який розірваний рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 31.01.2024 (справа №708/5/24), яке набрало законної сили 04.03.2024. Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу сторони придбали майно, зокрема:

нежитлове приміщення у складі УСМ під літ. «А-3», загальною площею 129,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (61/100 за договором купівлі-продажу від 29.01.2021, частина нежитлових приміщень - зареєстроване речове право 29.01.2021 та 39/100 за договором купівлі-продажу від 12.04.2019, частина нежитлових приміщень - зареєстроване речове право 12.04.2021) право власності зареєстроване 29.01.2021 та 12.04.2021, відповідно, за ОСОБА_2 , що підтверджується даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності від 19.02.2024 №366372386; за висновком 022624/3 станом на 26.02.2024 його ринкова вартість становить 3 023 280,00 грн. За даними консультативного висновку, що наданий ОСОБА_2 , цей об`єкт оцінений вартістю, яка становить 668 900,00 грн.;

земельна ділянка, загальною площею 0,0484 га, що надана для індивідуального садівництва та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; право власності зареєстроване 10.04.2019 за ОСОБА_2 , що підтверджується даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності від 19.02.2024 №366372386. За даними висновку 022624/1 від 26.02.2024 ринкова вартість цієї земельної ділянки кадастровий номер -02-006:0385 становить 8 798,72 грн. За даними звіту про оцінку майна, що наданий ОСОБА_2 , вартість цієї земельної ділянки станом на 26.02.2024 становить 140 100,00 грн;

земельна ділянка, загальною площею 0,0491 га, що надана для індивідуального садівництва та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; право власності зареєстроване 02.08.2021 за ОСОБА_2 , що підтверджується даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності від 19.02.2024 №366372386. За даними висновку 022624/2 від 26.02.2024 ринкова вартість цієї земельної ділянки кадастровий номер -02-006:0240 становить 8 925,98 грн. За даними звіту про оцінку майна, що наданий ОСОБА_2 , вартість цієї земельної ділянки станом на 26.02.2024 становить 142 120,00 грн;

легковий автомобіль FIAT DOBLO, 2009 року випуску, зареєстрований 02.04.2016 на ім`я ОСОБА_1 , згідно із нотаріально оформленим договором купівлі-продажу, про що свідчить довідка №31/23/41-392 від 03.05.2024, видана Територіальним сервісним центром МВС №7141 (10.04.2024 відбулася перереєстрація ТЗ на нового власника по договору дарування, укладеному в ТСЦ 7151). За даними консультативного висновку щодо ймовірної вартості об`єкта оцінки, станом на 30.04.2024, вартість цього ТЗ становить 169 500,00 грн;

легковий автомобіль NISSAN PRIMERA, 2002 року випуску, зареєстрований 21.04.2023 на ім`я ОСОБА_1 , згідно із договором купівлі-продажу, оформленим в ТСЦ 7141, про що свідчить довідка №31/23/41-392 від 03.05.2024, видана Територіальним сервісним центром МВС №7141 (16.03.2024 відбулася перереєстрація ТЗ на нового власника по договору, укладеному в ТСЦ 1452). За даними консультативного висновку щодо ймовірної вартості об`єкта оцінки, станом на 30.04.2024, вартість цього ТЗ становить 158 000 ,00 грн.

Також встановлено, що ОСОБА_2 є власником тимчасової споруди - торговельного павільйону для торгівлі непродовольчими товарами, загальною площею 28,2 кв.м, що по АДРЕСА_4 , відповідно до договору купівлі-продажу від 13.05.2020, паспорту прив`язки (паспорт продовжено до 03.07.2025). Відповідно до висновку 022624/4, ринкова вартість об`єкту станом на 26.02.2024 становить 498 550,00 грн (висновок наданий ОСОБА_1 ). За даними звіту про оцінку майна, що наданий ОСОБА_2 , вартість павільйону станом на 26.02.2024 становить 288 900,00 грн.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину торгівельного павільйону (кіоску) по АДРЕСА_4 та права власності на частину земельної ділянки, кадастровий номер :02:006:0385, площею 0,0484 га в с. Червона Слобода, садівниче товариство «Дніпро», земельна ділянка № НОМЕР_2 , тому суд апеляційної інстанції в іншій частині вимог за первісним позовом та зустрічним позовом, в апеляційному порядку не переглядає.

В повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

У даній справі спірні правовідносини стосуються поділу спільного майна подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям

за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17

та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року в справі

№ 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права

на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно

від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна,

що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини,

що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності

на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення ними господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Такі висновки суду викладені у постанові Верховного Суду від 14.05.2024 у справі №161/18051/20.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У даній справі, з урахуванням меж та доводів апеляційної скарги представник ОСОБА_2 - адвокат Дрогоман О.О. не погоджується з висновками суду першої інстанції про поширення режиму спільного майна подружжя на торгівельний павільйон (кіоск) по АДРЕСА_4 та земельну ділянку, кадастровий номер :02:006:0385, площею 0,0484 га в с. Червона Слобода, садівниче товариство «Дніпро», земельна ділянка № НОМЕР_2 , яка набута ОСОБА_2 у зв`язку із безоплатною передачею у порядку приватизації, тому є її особистою приватною власністю.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів виходить із наступного.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (ст. 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі ст.52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом України у постанові від 13 червня 2016 року (справа № 6-1752цс15). До таких же висновків прийшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначивши їх в ухвалі від 01 листопада 2017 року по справі № 361/8273/16-ц.

Відповідно до ч.2 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Частиною четвертою ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

У Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 17 серпня 2000 року № 507, міститься визначення терміну «будівля», їх перелік та класифікація - тимчасова споруда до будівель не належить і не є нерухомістю.

Отже, тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення та законом не вимагається обов`язкове нотаріальне посвідчення та державна реєстрація договору відчуження чи оренди такої споруди, відсутня необхідність державної реєстрації вказаного майна.

Аналогічне визначення тимчасовою споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності викладено у пункті 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року № 244.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.

Отже, тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення.

Статтею 328 ЦК (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем з 2016 року.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником тимчасової споруди - торговельного павільйону для торгівлі непродовольчими товарами, загальною площею 28,2кв.м, що по АДРЕСА_4 , відповідно до договору купівлі-продажу від 13.05.2020, паспорту прив`язки (паспорт продовжено до 03.07.2025).

Оскільки торгівельний павільйон (кіоск) по АДРЕСА_4 є тимчасовою спорудою, та придбана ОСОБА_2 як ФОП для здійснення підприємницькою діяльністю, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, то майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між подружжям з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів його поділу, а також за наявності підстав для втручання у здійснення підприємницької діяльності.

Відповідні висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, а також неодноразово підтримані Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 2107/3988/2012, від 06 листопада 2019 року у справі № 161/11764/15-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 553/1271/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 279/6459/14-ц, від 24 липня 2024 року у справі № 175/993/21.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності.

Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 553/1271/18 (провадження № 61-15186св19).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 202/3788/18 (провадження № 61-13043св19) зазначено, норми ст. 60, ч.1 ст. 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та така презумпція може бути спростована тим з подружжя, який заявляє про поширення правового режиму на таке майна, як особисте.

ОСОБА_2 ні в суді першої інстанції так і при розгляді апеляційної скарги не надала належних, допустимих та достатніх доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, зокрема на торгівельний павільйон (кіоск), тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про його належність до об`єктів спільної сумісної власності подружжя.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Дрогоман О.О. просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині поділу торгівельного павільйону (кіоску) по АДРЕСА_4 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на вказаний торгівельний павільйон та стягнути з неї на користь ОСОБА_1 компенсацію частини вартості вказаного павільйону, що становить 144 450,00 грн, проте, така вимога апеляційної скарги не підлягає до задоволення, оскільки вимога про визнання за ОСОБА_2 права власності на вказаний торгівельний павільйон (кіоск) з виплатою грошової компенсації в суді першої інстанції не заявлялась, а суд не може вийти за межі позовних вимог.

Відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі№ 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) вказала, що за змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому, колегія суддів зазначає, що зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Колегія суддів не бере до уваги нову підставу позову, викладену у апеляційній скарзі на обґрунтування вимоги провизнання за ОСОБА_2 права власності на вказаний торгівельний павільйон (кіоск) з виплатою грошової компенсації, оскільки ОСОБА_2 не посилалась на зазначені обставини як на підстави позовних вимог у зустрічній позовній заяві про поділ спільного майна подружжя та не викладала дані обставини у відзиві на позовну заяву за первісним позовом.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в частині поділу майна подружжя - торгівельного павільйону (кіоску) по АДРЕСА_4 , дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказаний павільйон є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток.

Щодо вимоги апеляційної скарги в частині визнання за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:006:0385, площею 0,0484 га в с. Червона Слобода, садівниче товариство «Дніпро», земельна ділянка № НОМЕР_2 , яка набута нею шляхом приватизації, колегія суддів виходить із наступного.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України (пункт 5 частини першої статті 57 СК України).

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України, правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому, тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18).

Із матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка кадастровий номер :02:006:0385, площею 0,0484 га в с. Червона Слобода, садівниче товариство «Дніпро», земельна ділянка № НОМЕР_2 була передана у власність ОСОБА_2 на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а саме рішення Черновослобідської сільської ради від 22.03.2019 «Про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та інш.»

Отже, ця земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється, відповідно, поділу, як майно подружжя вона не підлягає.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині визнання спільним майном подружжя земельної ділянки, кадастровий номер :02:006:0385, площею 0,0484 га, невірно оцінив фактичні обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про задоволення позовної вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення та ухвалити нове.

Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:006:0385, площею 0,0484 га, місцезнаходження с. Червона Слобода, садівниче товариство «Дніпро», земельна ділянка № НОМЕР_2 , з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог в цій частині,а також в частині вирішення питання про розподіл судового збору по первісному позову.

Щодо вирішення питання про стягнення судового збору.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 при зверненні до суду із первісним позовом сплатив судовий збір у розмірі 15 140,00 грн.

Колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та часткове задоволення позовних вимог за первісним позовом, тому сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з ОСОБА_2 пропорційно до задоволеної частини позовних вимог ( 75,00%), а саме у розмірі 11 355,00 грн ( 15 140,00 грн*75,00%).

За подачу апеляційної скарги представником ОСОБА_2 - адвокатом Дрогоман О.О., сплачено судовий збір в розмірі 22 710,00 грн.

Оскільки апеляційну скаргу сторони відповідача за первісним позовом задоволено частково тому, позивачем їй має бути компенсовано 5 677,50 грн ( (15 140, грн * 25%)* 150%) судового збору.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку, сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, застосувавши зустрічне зарахування, колегія суддів вважає за доцільне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 677,50 грн. (11 355,00 грн. - 5 677,50 грн).

Крім того, при зверненні із апеляційною скаргою стороною відповідача за первісним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 22 710,00 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки 0.0..1 від 15.07.2025, проте, скаржником оскаржувалось рішення суду лише в частині двох вимог майнового характеру, тому колегія суддів вважає за необхідне повернути ОСОБА_2 зайво сплачений судовий збір у розмірі 11 355,00 грн.

Керуючись ст. ст. 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дрогомана Олега Олександровича - задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 червня 2025 року в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 249, кадастровий номер: :02:006:0385, площею (га): 0,0484, місцезнаходження об`єкту: АДРЕСА_3 - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме: земельної ділянки з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 249, кадастровий номер: :02:006:0385, площею (га): 0,0484, місцезнаходження об`єкту: АДРЕСА_3 - відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 677,50 грн.

Повернути ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована і проживає: АДРЕСА_5 ) зайво сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки 0.0..1 від 15.07.2025, у розмірі 11 355,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді О.М Новіков

Л.І. Василенко

/ повний текст постанови суду виготовлений 28 серпня 2025 року/