Справа № 450/2387/23 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І. І
Провадження № 22-ц/811/1483/25 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року м.Львів

Справа № 450/2387/23

Провадження № 22-ц/811/1483/25

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Пустомити 4 квітня 2025 року у складі судді Мельничук І.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним; зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності,-

встановив:

22 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним. Просить визнати частково недійсним п. 1.2 договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З., зареєстрованого в реєстрі за № 1616, а саме частину речення: «К-колодязь (б.к.)…» та судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову посилається на те, що 16 липня 2021 року він (позивач) звернувся до суду з вимогою визнати недійсним рішення Щирецької селищної ради від 4 лютого 2021 року щодо погодження меж земельної ділянки, а також зобов`язати раду погодити технічну документацію. Вказує, що він (позивач) є власником житлового будинку та земельних ділянок, проте рада відмовилася погодити межі через суперечності з ОСОБА_3 , на території якої розташований колодязь, який належить їй на праві власності. Зазначає, що у договорі купівлі-продажу від 23 серпня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 помилково зазначено колодязь, який фактично належить йому (позивачу) за свідоцтвом про право на спадщину. Просить визнати недійсним пункт договору щодо передачі права власності на колодязь, оскільки він суперечить чинному законодавству. Просить задовольнити позов.

22 вересня 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності. Просить визнати за нею ( ОСОБА_3 ) право власності на колодязь, що знаходиться на території будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та позначений в інвентаризаційній справі під літерою «К». В обгрунтування позову посилається на те, що 10 лютого 1972 року ОСОБА_1 придбала житловий будинок, а у 2004 році отримала земельну ділянку у приватну власність. 21 вересня 2010 року ОСОБА_1 продала їй (позивачу) житловий будинок.Згідно договору купівлі-продажу до будинку відноситься колодязь. Відповідно до витягу з реєстру права власності на нерухоме майно, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 26 липня 2010 року за № 26811349 та реєстраційним №30979172 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 окрім іншого належить колодязь, поначений літерою К (б.к.). 18 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся за погодженням меж земельної ділянки. Земельна комісія встановила порушення її ( ОСОБА_3 ) прав через самовільне встановлення огорожі ОСОБА_1 . Судові рішення частково задовольнили вимоги ОСОБА_1 , але земельний спір залишається невирішеним. 22 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним пункту договору купівлі-продажу щодо колодязя. Згідно схеми земельної ділянки, зображеної на акті встановлення (відновлення) і погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за 2022 рік, який виготовив ПП «Геокапітал», межа її ( ОСОБА_3 ) земельних ділянок повинна проходити від краю воріт до половини колодязя та 1 м від житлового будинку ОСОБА_1 , цим буде дотримано її (позивача) право на заїзд до свого будинку.Просить її позов задовольнити.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 4 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та відмовлено в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності.

Рішення суду оскаржили сторони.

ОСОБА_1 вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким що порушує його законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні його позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вказує, що їх (сторін) домоволодіння розділені дорогою.Колодязь розташований на території його (позивача) домоволодіння.У договорі купівлі-продажу житлового будинку, що належить відповідачу, колодязь включено до переліку об`єктів власності помилково.Фактично, колодязь належить йому ( ОСОБА_1 ) на підставі свідоцтва про право на спадщину.Згідно технічного паспорта житлового будинку колодязь є частиною його домоволодіння.Інструкція про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна визначає, що господарські споруди належать власнику будинку, розташованого на відповідній земельній ділянці. Відповідач не надала доказів приналежності колодязя до її домоволодіння. Розташування колодязя через дорогу, на значній відстані від будинку відповідача, унеможливлює його використання відповідачем, та робить його приналежність до домоволодіння відповідача за первісним позовом нелогічним.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 просить скасувати частково рішення суду та ухвалити у відповідній частині нове рішення про задоволення позову ОСОБА_3 . Посилається на постанову Верховного Суду від 30 липня 2024 року у справі № 914/158/22. Вказує, що підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності згідно зі ст. 392 ЦК України є оспорення існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його (така правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 2 травня 2018 року у справі №914/904/17, від 22 травня 2018 року у справі №923/1283/16). Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем за таким позовом може бути суб?єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв?язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Визнання в судовому порядку права власності на річ за загальним правилом, встановленим ст. 392 ЦК України, є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою для його виникнення. Стверджує, що ОСОБА_1 у своєму позові оспорює та не визнає за ОСОБА_3 право власності на спірний колодязь, тому це є підставою для задоволення позовної вимоги про визнання права власності на такий колодязь за ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ч. 3 ст. 12, ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 9 березня 2022 року у справі 450/3014/21 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області, з участю третьої особи: ОСОБА_3 , про визнання недійсним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії. Визнано протиправним та скасовано рішення Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області «Про затвердження акту земельної комісії щодо розгляду заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_3 » № 194 від 4 лютого 2021 року. У задоволенні решти позовних вимог вирішено відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду 12 січня 2023 року у справі № 450/3014/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 9 березня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області щодо непогодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_2 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення зазначених позовних вимог, в решті рішення суду залишено без змін. Вказана постанова не оскаржувалась сторонами та набрала законної сили 12 січня 2023 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №332545814 від 17 травня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок, за адресою: АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, реєстраційний № 2405, 15 жовтня 2002 року, виданого Пустомитівською нотконторою.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №2405, посвідченого державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк Н.С. 15 жовтня 2002 року, на підставі заповіту, посвідченого П?ятою Львівською державною нотаріальною конторою 3 січня 1984 року, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 . Спадкове майно складається з житлового будинку А-1, розташованого у АДРЕСА_2 , який складається з двох житлових кімнат житловою площею 38 кв.м та кухні, коридору, а також до житлового будинку відносяться такі господарські будівлі та споруди: сараї Б, В, погріб Пг/в, ворота № 1, огорожа № 2, 3, криниця К.

У технічному паспорті на жилий будинок індивідуального житлового фонду, складеному 25 липня 1992 року, окрім іншого зазначено колодязь К (із бетонних кілець площею 4,5 м.кв).

11 травня 2004 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на будинок, реєстраційний №5782214, адреса об`єкта: АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3545099 від 11 травня 2004 року.

11 лютого 1972 року ОСОБА_1 купила житловий будинок у ОСОБА_5 у с. Сердиця, житловою площею 22,5 кв.м, що вбачається з договору купівлі-продажу будинку, який нотаріально посвідчений Виконкомом Щирецької селищної Ради депутатів трудящих Пустомитівського району Львівської області. Перевірено належність ОСОБА_5 будинку, що відчужувався.

21 грудня 2004 року рішенням Щирецької селищної ради Пустомитівського району Львівської області № 181 ОСОБА_1 у АДРЕСА_3 а передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га.

16 липня 2010 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на житловий будинок, реєстраційний №30979172, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується дублікатом Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданим Щирецькою селищною радою Пустомитівського району Львівської області 16 липня 2010 року на підставі рішення Виконкому Щирецької селищної ради Пустомитівського району Львівської області від 13 серпня 1992 року за № 134, а також Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26811340 від 26 липня 2010 року, у якому в описі об`єкта - будинку зазначено, що окрім іншого до нього належить колодязь.

21 серпня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Віблим Л. 3., зареєстрований в реєстрі за № 1616. Згідно вказаного договору продавець продала, а покупець купила житловий будинок АДРЕСА_4 .

У пункті 1.2 договору зазначено, що житловий будинок складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 19,5 кв.м, загальна площа становить: 54,2 кв.м. До житлового будинку, позначеного в плані А-1- житловий будинок (глиновальк), відносяться: К- колодязь (б.к.),. 1-3 - огорожа (мет. Дерево), 4 - хвіртка (дерево), згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 26 липня 2010 року за № 26811349 за реєстраційним № 30979172.

13 вересня 2010 року ОСОБА_3 зареєструвала своє право власності на вказаний житловий будинок у Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27298563.

З технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення ОСОБА_3 29 червня 2010 року, в характеристиці вказаного будинку, окрім іншого зазначено колодязь із бетонних кілець площею 4,5 м.кв.

З довідки № 225 від 18 вересня 2023 року, виданої Щирецькою селищною радою ОСОБА_6 вбачається, що згідно земельно-облікових документів Щирецької селишної рали за ОСОБА_3 числиться земельна ділянка загальною площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства у АДРЕСА_1 .

Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна колодязь (літ. К), що входить до складу домоволодіння, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого ФОП ОСОБА_7 26 вересня 2023 року, вартість такого майна становить 8 456 грн.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Відповідно до 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18 віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого не власника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Відповідно до пункту 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимога позивача за первісним позовом про визнання договору недійсним в частині, яка стосується спірного об`єкта нерухомого майна (колодязя) не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

ОСОБА_1 у своїй позовній заяві просив визнати пункт 1.2 договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л. З. від 23серпня 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1616, частково недійсним, а саме частини речення: «К-колодязь (б.к.)…», зазначені вимоги обґрунтовані тим, що вказане положення договору, на думку позивача, порушує його права та законні інтереси, а також не відповідає фактичним обставинам щодо належності колодязя.

Власник з дотриманням статей 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування визнання пункту договору, або інших правочинів недійсними щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

ОСОБА_1 не заявляв вимоги про витребування спірного майна. Вимоги про визнання пункту договору недійсним є неефективним способом захисту, оскільки такий спір має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі цієї статті, слід враховувати, що судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у ОСОБА_3 право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Згідно постанов Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що обраний ОСОБА_3 спосіб захисту про визнання права власності не відповідає належному способу захисту, з урахуванням наявності зареєстрованого державою права власності позивача на спірний об`єкт нерухомого майна - колодязь, визнання права власності на об`єкт, який вже перебуває у власності особи.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання пункту договору недійсним та відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на спірну криницю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційних скарг. Підстави для скасування оскаржуваного рішення не встановлені.

Керуючись: ст. 367, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 4 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 серпня 2025 року.

Головуючий -______________________Т. І. Приколота

Судді: _______________ Ю.Р. Мікуш _______________Р. В. Савуляк