ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року

м. Київ

справа № 466/2601/22

провадження № 61-3191св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Сердюка В. В.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану адвокатом Гурським Володимиром Сергійовичем, на постанову Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року в складі колегії суддів Левика Я. А., Приколоти Т. І., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гуменна Н. М., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 31 липня 1999 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану в місті Слубіце, Республіка Польща, актовий запис № 66/1999.

Позивачка зазначала, що цей шлюб був фіктивним, без наміру створення сторонами сім`ї і набуття прав та обов`язків подружжя. Відповідач мав на меті отримання польського громадянства, після отримання якого обіцяв одразу розлучитися.

Позивачка указувала, що відповідача вона бачила двічі: перед реєстрацією шлюбу, а також під час реєстрації - 31 липня 1999 року. З моменту укладення шлюбу вони з відповідачем спільно не проживали, спільного побуту не мали, а також жодного разу не бачилися.

Відповідач у судовому засіданні позов визнав та просив визнати укладений між ним та позивачкою шлюб недійсним, оскільки цей шлюб був укладений лише з метою отримання ним громадянства Польщі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Шевченківський районний суд м. Львова рішенням від 16 червня 2022 року позов задовольнив. Визнав недійсним з моменту укладення 31 липня 1999 року шлюб між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану в Слубіце, Республіка Польща, актовий запис за № 66/1999.

Рішення суду мотивовано тим, що умовою дійсності шлюбу є наявність взаємної згоди осіб, які беруть шлюб, воля цих осіб повинна бути спрямована на створення сім`ї. Укладаючи шлюб, сторони фактично не мали наміру створити сім`ю та набути права та обов`язки подружжя. З моменту реєстрації шлюбу сторони не проживали разом, спільного господарства не вели, спільного сімейного бюджету не мали, спільно набуте майно у них відсутнє та спільних дітей немає. Суд також урахував, що відповідач повністю визнав позов, а тому шлюб є фіктивним, що є підставою для визнання його недійсним.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Не погодившись із указаним судовим рішенням, ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у справі, у серпні 2022 року подала до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 червня 2022 року.

Львівський апеляційний суд постановою від 06 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив. Скасував рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 червня 2022 року та ухвалив у справі нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_6 , в інтересах якої діє адвокат Гуменна Н. М., до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що місцевий суд визнав недійсним шлюб, укладений між сторонами 31 липня 1999 року. Разом із тим, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 червня 2022 року у справі № 466/12606/21 задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до

ОСОБА_2 про визнання шлюбу, укладеного між ними 21 листопада 2006 року, недійсним. Суд мотивував позов тим, що ОСОБА_2 , укладаючи шлюб

із ОСОБА_3 , одночасно перебував в іншому зареєстрованому шлюбі

з ОСОБА_7 , який на день укладення шлюбу між позивачкою

та відповідачем розірваний не був.

Крім цього, ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 466/12173/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя. Також ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 13 січня 2022 року у справі № 466/12604/21 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком.

Апеляційний суд встановив, що ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскаржене рішення місцевого суду у цій справі про визнання шлюбу недійсним прямо впливає на права, інтереси та обов`язки ОСОБА_3 , зважаючи на те, що таким може бути підтверджено факт недійсності шлюбу, укладеного між нею і ОСОБА_2 .

Однак суд першої інстанції у порядку, передбаченому нормами ЦПК України, не залучив до участі у розгляді справи як відповідача (співвідповідача) ОСОБА_3 , на права та інтереси якої прямо буде впливати рішення у цій справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала

У березні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гурський В. С., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявниця посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Заявниця указує на те, що апеляційний суд в одному і тому самому складі тривалий час розглядав цю справу і надалі через короткочасну відпустку судді Крайник Н. П. безпідставно здійснив заміну на суддю Приколоту Т. І. Крім того, апеляційний суд розглянув справу, належним чином не повідомивши про дату, місце і час судового засідання відповідача та його адвоката, що є обов`язковою підставою для скасування такого судового рішення.

Зазначає, що сторонами у справі про визнання шлюбу недійсним можуть бути лише сторони шлюбу. ОСОБА_2 уклав шлюб із Шлівіньською Барбарою у Республіці Польща без наміру створити сім`ю, з метою отримати документи на постійне проживання у Республіці Польща, але надалі обставини у нього змінилися. Дійсно у 2006 році ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_3 , у них народилося двоє дітей. Разом із тим, визнання шлюбу недійсним між нею, ОСОБА_7 , і ОСОБА_2 жодним чином не порушує прав ОСОБА_3 , а апеляційний суд не конкретизував, яким чином рішення місцевого суду у цій справі впливає на права чи обов`язки ОСОБА_3 .

Позиція інших учасників справи

У травні 2024 року представник ОСОБА_3 адвокат Антоніщак Л. М., подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржена постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону, просить її залишити без задоволення. Зазначає, що шлюб ОСОБА_2 уклав із громадянкою Польщі на території Республіки Польща, а тому відповідно до норм Закону України «Про міжнародне приватне право», договору між Україною та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах місцевий суд повинен був застосувати під час розгляду спору про недійсність такого шлюбу матеріальне законодавство Польщі. Указує, що ОСОБА_8 була належним чином повідомлена про місце, дату і час судового засідання апеляційного суду, тому підстав для скасування постанови апеляційного суду немає.

Провадження у суді касаційної інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 березня 2024 року справу призначено колегії суддів у складі: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ігнатенко В. М., Фаловська І. М.

Верховний Суд ухвалою від 27 березня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував матеріали справи із суду першої інстанції та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду О. Грицик від 03 жовтня 2024 року призначено повторний автоматизований розподіл судової цієї справи у зв`язку зі звільненням у відставку судді Верховного Суду ОСОБА_9 .

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2024 року справу призначено колегії суддів у складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловська І. М.

Верховний Суд ухвалою від 23 червня 2024 року справу призначив до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31 липня 1999 року між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану в Слубіце, Республіка Польща, актовий запис за № 66/1999.

ОСОБА_8 проживає і зареєстрована у Республіці Польща, а ОСОБА_2 проживає і зареєстрований в Україні.

21 листопада 2006 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 (свідоцтво про шлюб видав Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по місту Кам`янець-Подільському реєстраційної служби Кам`янець-Подільського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області; актовий запис № 1164).

Відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками двох дітей - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду наведеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Щодо розгляду справи за участю іноземного елемента

Із позовної заяви ОСОБА_12 , із змісту судових рішень та відзиву ОСОБА_3 на касаційну скаргу убачається, що зазначена справа є справою з іноземним елементом, оскільки оспорений у цій справі шлюб укладено між громадянкою Польщі ОСОБА_7 , яка проживає у Республіці Польща, в Україні не має місця проживання, і громадянином України ОСОБА_2 . Шлюб укладено у Республіці Польща.

Суд касаційної інстанції відповідно до вимог статті 400 ЦПК України переглядає в касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд зазначає, що ні в позовній заяві, ні в касаційній скарзі громадянки Польщі ОСОБА_12 не заявлялися вимоги щодо непідсудності справи суду України. Більше того, як громадянка Польщі ОСОБА_8 , так і громадянин України ОСОБА_2 просили розглянути справу про визнання шлюбу недійсним, укладеного у Республіці Польща, у суді України.

Подаючи апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 адвокат Рабінович М. П., також не заявляв про непідсудність справи суду України і про неналежне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох із таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону № 2709-ІV цей Закон застосовується до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Визначаючи підсудність справи судам України, необхідно керуватися загальними правилами, визначеними у статті 76 Закону № 2709-IV.

Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 76 Закону № 2709-IV встановлені підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Під час розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України. Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 27 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 58 Закону № 2709-IV шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Оскільки ОСОБА_2 на час пред`явлення позову проживав на території України, а ОСОБА_8 , звертаючись до Шевченківського районного суду м. Львова, визнала юрисдикцію цього суду для вирішення спору про визнання шлюбу недійсним, суд першої інстанції обґрунтовано відкрив провадження у справі за зареєстрованим місцем проживанням відповідача та розглянув справу по суті, що відповідає вимогам пункту 2 частини першої статті 76 Закону № 2709-IV.

Аналіз положень статті 60 Закону № 2709-IV дає підстави дійти висновку, що законодавець України визначив чотири колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, зокрема: 1) спільний особистий закон подружжя (lex patrie); 2) закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii); 3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law); 4) закон, обраний подружжям (lex voluntatis).

Визначаючи, чи є у подружжя спільний особистий закон, необхідно враховувати положення частини першої статті 16 Закону № 2709-IV, відповідно до якої особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Суди встановили, що позивачка є громадянкою Республіки Польща, а відповідач - громадянином України, то відповідно до частини першої статті 16 Закону № 2709-IV у сторін відсутній спільний особистий закон подружжя.

За встановлених фактичних обставин відсутні підстави і для висновку, що є право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Досліджуючи питання застосування колізійної прив`язки lex domicilii, Верховний Суд враховує, що ця норма визначає для подружжя право держави, у якій у них було спільне проживання, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі, у разі, якщо фактичні шлюбні відносини між сторонами не припинилися. Проте шлюбних відносин між сторонами у справі немає.

Як зазначалося вище подружжя спільно обрало право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу. Це законодавство України і вказане відповідає колізійній прив`язці до закону суду, який розглядає спір (lex fori).

Більше того, аналіз пунктів 26 і 27 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, ратифікованого постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3941-XII, в якому зокрема, передбачено, що розірвання шлюбу проводиться згідно з законодавством тієї Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя в момент порушення справи. Якщо в момент порушення справи один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - громадянином іншої Договірної Сторони, розірвання шлюбу проводиться згідно з законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої вони мають місце проживання. Якщо один з подружжя має місце проживання на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, орган якої порушив справу. Зазначене передбачено і у справах про визнання існування та недійсності шлюбу.

Отже, місцевий суд, вирішуючи спір, правильно застосував норми законодавства України. До подібних правових висновків (з урахуванням принципу mutatis mutandis) дійшов Верховний Суд у постановах від 24 липня 2020 року у справі № 357/12676/18 (провадження № 61-1549св20), від 25 вересня 2024 року у справі № 345/4026/13 (провадження № 61-13545св23).

Щодо порушення прав та інтересів ОСОБА_3 .

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову про визнання шлюбу недійсним, апеляційний суд виснував, що оскаржене рішення суду першої інстанції у цій справі про визнання шлюбу недійсним впливає на права, інтереси та (або) обов`язки не залученої до участі у справі ОСОБА_3 , зважаючи на те, що таким може бути підтверджено факт недійсності шлюбу, укладеного між нею і ОСОБА_2 .

Верховний Суд у повній мірі не може погодитися з висновком апеляційного суду.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», заява № 19164/04).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Позивач - це особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних інтересів якої порушено цивільний процес.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Третя особа - це особа, в якої можуть виникнути права або обов`язки щодо однієї із сторінза результатом розгляду справи.

Тобто усі учасники справи - позивач, відповідач та третя особа можуть оскаржувати судове рішення в апеляційному порядку.

Частиною першою статті 17 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із статтею 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Тлумачення зазначеної норми процесуального права визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи; особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Верховний Суд у постанові від 20 травня 2025 року у справі № 752/4384/20 (провадження № 61-16264св24) зазначив, що особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права і обов`язки цих осіб. При цьому на відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 1715/2798/12 (провадження № 61-40826св18) вказано, що залежно від того, чи вирішувалось судовим рішенням питання про права та обов`язки особи, яка його оскаржує, визначається право на оскарження такого рішення. Судове рішення, що оскаржується особою, яка не залучалась до розгляду справи, повинно безпосередньо впливати на обсяг прав та обов`язків цієї особи, тобто суд має розглянути й вирішити спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або містити судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року

у справі № 522/20976/19 (провадження № 61-11641св22).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тобто, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18) та у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 592/6996/21 (провадження № 61-20746св21).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Оскільки спір виник щодо визнання недійсним шлюбу, зареєстрованого між сторонами 31 липня 1999 року, то застосуванню підлягають норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України). Саме на такий закон посилалася позивачка у позовній заяві.

Відповідно до статті 45 КпШС України шлюб може бути визнаний недійсним у разі порушення умов, встановлених статтями 15-17 цього Кодексу, а також у разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім`ю (фіктивний шлюб). Визнання шлюбу недійсним провадиться в судовому порядку.

Статтею 47 КпШС України передбачено, що позов про визнання шлюбу недійсним може бути пред`явлений одним з подружжя, прокурором і особами, права яких порушені.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 06 березня 2023 року у справі № 396/579/21 (провадження № 61-327св23) викладено висновок, згідно з яким належним відповідачем у справах за позовом про визнання шлюбу недійсним, анулювання актового запису про шлюб є особа, з якою було укладено, зареєстровано шлюб.

Тобто права позивача порушено лише відповідачем як особою, з якою укладено шлюб у встановленому порядку.

Інших осіб також може стосуватися питання недійсності шлюбу, однак такі особи

за своїм статусом не мають бути відповідачами, оскільки жодними своїми діями такі особи не є суб`єктами правовідносин між чоловіком і дружиною, які уклали шлюб,

з урахуванням того, що в Україні визнається одношлюбність (частина перша статті

25 Сімейного кодексу України, частина перша статті 17 Кодексу про шлюб та сім`ю). Разом із тим, зважаючи на особливості цієї справи, права ОСОБА_3 зачіпаються рішенням про визнання шлюбу недійсним, оскільки між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб після укладення шлюбу з позивачкою. На час розгляду цього позову судами розглядалася справа за позовом ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним, результат розгляду якої пов`язаний із розглядом справи, яка переглядається.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права і обов`язки цих осіб. На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Отже, висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог

з тих мотивів, що рішенням суду безпосередньо вирішено питання про права інтереси, свободи та (або) обов`язки ОСОБА_3 , є передчасними, не повністю узгоджується з вимогами сімейного законодавства, чинного на час укладення шлюбу.

Апеляційним судом підлягали детальній перевірці обставини, зазначені

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, зокрема, щодо того, чи дійсно рішення суду першої інстанції впливає на вирішення в іншій справі (про визнання шлюбу недійсним, укладеного між нею та ОСОБА_2 ) питання про її права, інтереси та обов`язки і чи настануть негативні наслідки для неї.

Колегія суддів Верховного Суду у цій справі зауважує, що відповідно до пункту

1 частини першої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду з`ясовує питання про склад учасників судового процесу. У разі встановлення, що рішення суду першої інстанції може вплинути

на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, залучає таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,

що дає можливість третій особі реалізувати свої права. Передбачені частиною першою статті 53 ЦПК України.

Належна перевірка та оцінка доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а також з`ясовування питання про склад учасників судового процесу є обов`язком суду апеляційної інстанції і, зокрема, у цій справі не може бути вирішено судом касаційної інстанції.

За таких обставин касаційна скарга підлягає задоволенню, а постанова апеляційного суд підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Таким чином, касаційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 , подану адвокатом Гурським Володимиром Сергійовичем, задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачВ. В. Сердюк

СуддіВ. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська