Справа № 509/4613/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року с-ще Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Сірман Г.В.,

за участю: представника позивача, адвоката Рупець Н.О.,

представника відповідача, адвоката Савенкова О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2 та ОСОБА_3

про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна набутого під час спільного проживання спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

22.11.2017 року представник позивача, ОСОБА_4 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з вищевказаним позовм, в якому просив суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 23 липня 2006 року по 26 грудня 2009 року;

Визнати спільним майном земельну ділянку площею 0,0809 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , із двоповерховим будинком загальною площею: 170 кв.м, житловою площею 140 кв.м., який складається із: 5 житлових кімнат, санвузлу, кухні, та легковий автомобіль Mitsubishi Outlander 2008 року випуску державний номер НОМЕР_1 ;

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину об`єкту нерухомого майна: земельної ділянки площею 0,0809га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та двоповерхового будинку загальною площею; 170 кв.м. житловою площею 140 кв.м., який складається із: 5 житлових кімнат, санвузлу, кухні;

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину об`єкту рухомого майна: легковий автомобіль Mitsubishi Outlander 2008 року випуску державний номер НОМЕР_1 ;

Стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подачу позову, та інші понесені ним судові витрати під час розгляду справи.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він, ОСОБА_1 , перебував в шлюбі з ОСОБА_5 , зареєстрованому 26.12.2009 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2016 року, шлюб між ними розірваний.

Познайомилися позивач з відповідачкою зимою у 2015 році, зустрічалися, мали стосунки закоханих, а вже з червня 2006 року по 26 грудня 2009 року позивач та відповідачка стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вести спільний побут. А 26 грудня 2009 року вони уклали офіційно шлюб.

В період їх спільного проживання вони придбали майно, таке як: земельна ділянка (площа 0,0809га, АДРЕСА_1 ) яку зареєстровано на ім`я дружини ОСОБА_7 , із двоповерховим будинком загальною площею 170 кв.м, житловою площею 140 кв.м., і який складається із: 5 жилих кімнат, санвузлу, кухні, за - 135000.00 (сто тридцять п`ять) тис.дол.США (за кошти які позивач отримав від продажу своєї власної земельної ділянки площею 0,6га в дачному кооперативі «Буревісник» с.Сухий Лиман, за 33 тис.дол.США та за кредитні кошти який вони оформили в Укрсиббанку, по якому позивач виступив фінансовим поручителем), придбали його 14.07.2006 року, та легковий автомобіль Mitsubishi Outlander 2008 року випуску державний номер НОМЕР_1 , за - 25 (двадцять п`ять) тис.дол.США, гроші на придбання якої позивач отримав від продажу його власної квартири АДРЕСА_2 18 грудня 2008 року, за 50 (п`ятдесят) тис.дол.США, придбали автомобіль 20.12.2012 року, вже в період офіційного браку, спочатку авто було оформлено на відповідачку-1 по довіреності, потім 02.08.2013 року дружина за його згоди переоформила право власності на авто на її матір, тещу позивача, відповідачку-2 ОСОБА_3 , на що він не заперечував так як у них були нормальні сімейні відносини. Зробили вони це задля того щоб підстрахувати себе у випадку неспроможності платити за кредит по будинку, однак обійшлося без цього, кредит повністю погашено, причому позивачем, тому що лише він один працював, і повністю утримував сім`ю, тещу, сплачував кредит, робив ремонти, та багато чого іншого. На даний час автомобіль знаходиться у відповідача-1, яка і розпоряджається ним.

Позивач займається приватним бізнесом (охоронна діяльність), та є військовим пенсіонером. Відповідач-1 з часу їх знайомства ніде ніколи не працювала, а весь час і по сьогоднішній день живе за його рахунок, а разом з нею ще й теща. За час їх спільного проживання як до укладання шлюбу так і після, позивач продав належні особисто йому на праві власності автомобілі ТОYОТА САМRY за 10 тис.дол.США; ТОYОТА РАЕSLO - за 3 тис.дол.США; Nissan Primera за 7,5 тис.дол.США; ВMW за 10 тис.дол.США.

За ці кошти, та кошти які він отримував як дохід з бізнесу, він вкладав у будинок, у ремонт, у меблі, техніку, допоміг зробити тещі ремонт в 4-х кімнатній квартирі по АДРЕСА_3 , та інше.

Після розлучення та на даний час між ними склалися дуже неприязні стосунки, вони не можуть дійти згоди щодо поділу спільно нажитого майна не кажучи вже про будь-які нормальні сімейні стосунки. Більш того, відповідачка зайняла таку позицію щоб позивач йшов геть без будь-яких речей та даху над головою, навіть не має бажання щоб якимось чином поділити рівномірно їх майно.

У зв`язку з чим, позивач вимушений був звернутися до суду з відповідною позовної заявою.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 , адвокат Савенков О.С. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, просив суд в задоволенні вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, надала суд заяву, в якій просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі та слухати справу без її участі.

Дослідивши письмові докази по справі, заслухавши сторони, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

З відзиву ОСОБА_3 вбачається, що автомобіль Mitsubishi Outlander 2008 року випуску державний номер НОМЕР_1 , належить їй особисто. Відповідачці ОСОБА_2 він ніколи не належав.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державно, реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок, моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Сутність та правова природа загально-цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Таким чином можна дійти обґрунтованого висновку про те, що видача розписки та довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем не свідчить про укладення договору купівлі-продажу автомобіля, тому відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на будь-яку частину спірного автомобілю.

Доводи позовної заяви, що факт укладення договору купівлі-продажу автомобіля підтверджено довіреністю, не заслуговують на увагу, оскільки видача розписки та довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

03.07.2025 року позивачем надана суду заява, в якій просив суд залишити без розгляду вимогу що стосується легкового автомобіля Mitsubishi Outlander 2008 року випуску державний номер НОМЕР_1 , суд відхиляє заяву, оскільки вона може бути розглянута до початку слухання по суті.

З відзиву ОСОБА_2 встановлено, що вона заперечує проти встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 23 липня 2006 року по 26 грудня 2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

В період до квітня 2008 року позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , що підтверджується штампом про розірвання шлюбу, що знаходиться на десятій сторінці паспорта позивача.

Жодних доказів, що підтверджують факт сумісного проживання, а саме ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, позивачем не надано.

Також відповідач наголошує про неможливість поділу неіснуючого майна, а саме: двоповерхового будинку загальною площею: 170 кв.м, житловою площею 140 кв.м., який складається із: 5 житлових кімнат, санвузлу, кухні. ОСОБА_2 ніколи в своєму житті не була власником двоповерхового будинку, загальною площею: 170 кв.м, житловою площею 140 кв.м., який складається із: 5 житлових кімнат, санвузлу, кухні. Зазначене підтверджується відповідною Інформаційною довідкою №118349566 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Відповідач категорично заперечує проти визнання спільним майном земельної ділянки, площею 0,0809га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та/або визнання за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину об`єкту нерухомого майна: земельної ділянки площею 0,0809га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Зазначена земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_2 , набута за особисті кошти (7 липня 2006 року, вона продала отриману в спадок квартиру). Зазначену земельну ділянку вона придбала 14 липня 2006 року, а в цей час позивач був одружений з іншою жінкою. Земельну ділянку придбано ОСОБА_2 за 72810 гривень.

Відповідачка ніколи не була власником легкового автомобілю Mitsubishi Outlander 2008 року випуску державний номер НОМЕР_1 . Зазначений автомобіль належить її мати, а тому визнавати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину не можна.

Судом встановлено наступне:

Починаючи з 26.12.2009 року по 10.03.2016 року ОСОБА_2 , перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем.

До реєстрації шлюбу сторони були знайомі, спочатку перебували у дружніх відносинах, а в подальшому дійсно почали зустрічатись. В період близьких стосунків, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , у сторін народилась спільна донька - ОСОБА_9 , однак, до реєстрації шлюбу, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач не проживав із відповідачкою однією сім`єю як чоловік та жінка, сторони не мали спільного бюджету, не вели спільного господарства і не мали взаємних прав та обов`язків як подружжя до моменту реєстрації шлюбу.

14.07.2006 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , було укладено договір купівлі-продажу № 5460 земельної ділянки площею 0,0809 га., (в тому числі по угіддям: 0,0155 га-рілля, 0,0599 га, - багаторічні насадження), що знаходиться на території Молодіжненської сільської ради, АДРЕСА_1 .

Пунктом 2 зазначеного договору встановлено, що продаж земельної ділянки вчинено за 72810 грн., які продавець отримав повністю до підписання цього договору від покупця, тобто від ОСОБА_2 .

На підставі зазначеного договору купівлі-продажу, 05.11.2007 року Овідіопольським районним відділом земельних ресурсів ОСОБА_2 , було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 663341. Цільове призначення земельної ділянки визначено для ведення садівництва.

З матеріалів реєстраційної справи, які були витребувані ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.08.2018 року, вбачається що на момент укладення вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідачка ОСОБА_12 , в зареєстрованому шлюбі не перебувала та не проживала ні з яким чоловіком однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Частину коштів на придбання зазначеної земельної ділянки ОСОБА_2 , було отримано з продажу за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 07 липня 2006 року, а саме квартири АДРЕСА_4 , яка належала їй на праві власності, власних заощаджень ОСОБА_2 , та заощаджень її матері ОСОБА_3 .

Однак, враховуючи те, що сума була недостатньою для покупки спірної земельної ділянки відповідачами було прийнято рішення про оформлення кредиту для споживчих цілей.

Так, 10 липня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_12 , було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 на суму 85000,00 доларів США.

У той же день, а саме 10 липня 2006 року задля забезпечення виконання кредитних зобов`язань між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , було укладено іпотечний договір. Предметом якого була квартира АДРЕСА_5 , яка належала на праві спільної часткової власності відповідачам.

Однак, як зазначає позивач, що саме в період спільного проживання з ОСОБА_2 , ними було придбано вищезазначену земельну ділянку із розташуванням на ній двоповерхового будинку загальною площею 170 кв.м., житловою площею 140 кв.м., і який складається із: 5 жилих кімнат, санвузлу, кухні вартість якого складала 135000,00 дол. США за кошти які він отримав із продажу своєї власної земельної ділянки площею 0,6 га в дачному кооперативі «Буревісник» с. Сухий Лиман, за 33 тис. дол. США та за кредитні кошти які сторони отримали в Укрсиббанку, по якому позивач виступив фінансовим поручителем.

Втім, зазначені доводи позивача, не відповідають дійсності, оскільки зазначена земельна ділянка була відчужена ОСОБА_1 27.02.2007 року, що підтверджується договором купівлі-продажу від 27.02.2007 року за реєстровим номером № 303, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_13 , тобто вже після того, як відповідачкою було укладеного договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки.

Більш того, земельна ділянка була придбана відповідачкою ще 14.07.2006 року, що не входить у період який просить встановити позивач щодо сумісного проживання, а тому як наслідок земельна ділянка виключно належить відповідачці та не є спільним майном подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Також не відповідають дійсності доводи позивача про те, що сторонами також було придбано разом із спірною земельною ділянкою житловий будинок загальною площею 170 кв.м., житловою площею 140 кв.м., і який складається із: 5 жилих кімнат, санвузлу, кухні вартість якого складала 135000, 00 дол. США.

Як вище зазначалось ОСОБА_2 було придбано лише земельну ділянку площею 0,0809 га., (в тому числі по угіддям: 0,0155 га - рілля, 0,0599 га, - багаторічні насадження), що знаходиться на території Молодіжненської сільської ради, АДРЕСА_1 за 72810,00 грн.

Відсутність житлового будинку на спірній земельній ділянці також підтверджується матеріалами реєстраційної справи, які були витребувані ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.08.2018 року, а саме довідкою № 102, про те, що у колишнього власника ОСОБА_10 , на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 відсутні будь-які забудови.

Наявність робочого плану проекту по підключення газових комунікацій за вищевказаною адресою також не дає підстав вважати про наявність будь-якого будинку, оскільки зазначений проект розроблений ще у 2003 році на замовлення колишнього власника земельної ділянки ОСОБА_14 .

Щодо сплати членських внесків, які на думку позивача, також є підтвердженням наявності житлового будинку, то слід зазначити, що дійсно ОСОБА_2 , є членом садового товариства «Заря» та сплачує відповідні членські внески за належну їй на праві власності земельну ділянку.

Також необхідно звернути увагу, що на час оформлення кредитного договору ОСОБА_2 та позивач мали близькі та дружні стосунки, останній за власним бажанням виступив поручителем по вищевказаному кредитному договору, про що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , було укладено договір поруки від 10.07.2006 року за № 22483.

05.04.2016 року ОСОБА_2 , були відчужені належні їй на праві власності земельна ділянка та житловий будинок, які знаходились за адресою : АДРЕСА_6 , що підтверджується відповідними договорами купівлі-продажу від 05.04.2016 року, зареєстрованих в реєстрі за № 261 та за № 254.

Виручені кошти були спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором від 10.07.2006 року за №0.

Щодо визнання спільним майном подружжя легковий автомобіль Mitsubishi Outlander 2008 року випуску державний номер НОМЕР_1 , то слід зазначити, що зазначений автомобіль належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , що зокрема підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію права власності та довідкою регіонального сервісного центру в Одеській області від 27.06.2017 року за № 31/15-3706.

Вказаний автомобіль було придбано виключно за кошти ОСОБА_3 , у серпні 2013 року, у свою чергу позивачем не надано жодних доказів, про те, що ним були витрачені кошти, які він отримав із продажу квартири у 2012 році на зазначений автомобіль.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем: проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Позивач на підтвердження викладених у позовній заяві обставин не надав суду жодних доказів на підтвердження наявності у нього з відповідачкою - ОСОБА_2 , спільного бюджету, спільних покупок або здійснення ними за спільні кошти ремонту тощо у період з 23.07.2006 року по 26.12.2009 року.

Також судом встановлено, що в матеріалах справи міститься копія паспорту позивача, з якої вбачається, що до квітня місяця 2008 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , про що свідчить відмітка про розірвання шлюбу, з якою позивач проживав та мав спільні обов`язки як подружжя.

Таким чином, у період з 23.07.2006 року по 26.12.2009 року, який на думку позивача був періодом спільного проживання з ОСОБА_2 , як чоловіка та дружини, позивач перебував у зареєстрованому шлюбі, що суперечить нормам сімейного законодавства про одношлюбність.

Відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Зокрема Верховний суд у своїй постанові від 12.03.2025 року по справі № 336/1978/23 дійшов висновку про те, що перебування особи в зареєстрованому шлюбі унеможливлює встановлення судом факту її спільного проживання з іншою особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

За змістом наведених норм сімейного законодавства, слідує те, що проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть породжувати виникнення в них прав та обов`язків як подружжя, при умові якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання.

Тобто, у даному випадку, враховуючи те, що ОСОБА_1 , перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, в період з 23.07.2006 року по квітень місяць 2008 року, виключає можливість останньому встановлювати режим спільного проживання з ОСОБА_2 , як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в зазначений період, а задоволення вимог в цій частині призведе до порушення принципу одношлюбності, передбаченого статтею 25 СК України.

Враховуючи викладене, суд вважає що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна набутого під час спільного проживання спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в Одеський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Овідіопольський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після розгляду справи апеляційним судом і прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складений 11.08.2025 року.

Суддя А.І.Бочаров