Справа №524/1337/25
Провадження №2/524/3399/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі головуючого судді Андрієць Д.Д., за участю секретаря Булаєнко С.М., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Галченко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, третя особа: Українська універсальна біржа, КП "Кременчуцьке МБТІ", Департамент державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про витребування будинку АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння, ухвалив таке рішення.

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що у жовтні 2024 року вона прийняла рішення про продаж належного їй будинку АДРЕСА_1 . При підготовці документів з`ясувалось, що в 2000 році будинок було відчужено ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Українською універсальною біржою. Вказала, що жодних біржових угод вона не укладала і наміру на відчуження будинку не мала, а тому майно вибуло з її володіння незаконно.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА

У відзиві Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області, зазначила, що позовну заяву вважає такою, що не підлягає задоволенню.

Звертала увагу на те, що посилання позивачки на дату смерті чоловіка як на дату, з якої вона дізналася про порушення свого права піддається об`єктивному сумніву з огляду на те, що її чоловік помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Шостка Сумської області, а позивач вказувала на те, що з 1992 року постійно проживала у спірному будинку.

Зазначила, що позивачкою на підтвердження перебування у її власності спірного будинку не подано правовстановлюючий документ.

Вказала, що доводи позивача щодо сплати комунальних послуг спростовуються повідомленням КП «Кременчукводоканал» про те, що з 11.06.2015 нарахування за послугу з централізованого водопостачання не проводяться у зв`язку із накопиченням заборгованості за надану послугу.

Зазначила, що належним відповідачем за позовом про витребування від особи спірного об`єкта нерухомого майна є особа, за якою зареєстроване право власності на таку нерухомість. Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області не є ані власником, ані володільцем (фактичним власником) спірного об`єкта нерухомого майна.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечувала.

ПОЯСНЕННЯ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ

ТОВ «УКРАЇНСЬКА УНІВЕРСАЛЬНА БІРЖА» в своїх поясненнях зазначило, що якість наданого документу не дає можливості належним чином встановити зазначену у ньому інформацію щодо здійсненого правочину.

Департамент державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області надіслав заяву про розгляд справи за відсутності його представника.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ ПО СПРАВІ

17.04.2025 постановлено ухвалу про заміну третьої особи та витребування документів.

28.05.2025 закрито підготовче провадження.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

26.10.2000 КП «Кременчуцьке МБТІ» проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_2 .

Підставою для державної реєстрації слугував договір №НК-0003 купівлі-продажу нерухомості, укладений між ОСОБА_2 в особі брокера брокерської контори №003 та ОСОБА_3 , в особі брокера брокерської контори №004.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

НОРМИ ПРАВА

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. П равочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з частинами першоютретьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В частині першій статті 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

ОЦІНКА СУДУ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 07 листопада 2018 року по справі № 923/285/16 зазначив, що: «захист права власності шляхом застосування статей 387, 388 ЦК України передбачає встановлення факту порушення цього права, що полягає у вибутті майна з володіння власника або законного володільця (позивача) та його перебуванні в особи, не наділеної правомочностями щодо цього майна (відповідача).»

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 березня 2024 року по справі № 336/6023/20 зазначив, що: «за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19)); правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання; саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення; в ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору; правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду; норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішенні спору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час чинності ЦК УРСР 1963 року; на рівні ЦК УРСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів; у частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року. Адже статті 47 і 227 ЦК УРСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі; спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин))) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами (lex posterior derogat priori). Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі.»

Суд відзначає, що договір купівлі-продажу нерухомості був укладений 25.10.2000 на товарній біржі, що в силу ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» не вимагало його нотаріального посвідчення. У зв`язку із наведеним, суд вважає, що за формою спірний договір купівлі-продажу відповідає вимогам законодавства в редакції, яка існувала на час виникнення спірних правовідносин, з огляду на його реєстрацію на біржі, а також враховуючи факт проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_3 в КП «КМБТІ».

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду а складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно зі статями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду а складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17).

Враховуючи те, що договір купівлі-продажу нерухомості від 25.10.2000 не є нікчемним, то його дійсність може бути оспорена. Основним доводом позивача на обґрунтування незаконного вибуття майна з її володіння було те, що підписи на спірному договорі не належать позивачу та ОСОБА_3 , оскільки не відповідають зразкам підписів у паспорті громадянина України та довіреності, відповідно.

Разом із тим, суд наголошує на тому, що за змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Такі обставини доводяться належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами.

Отже, на думку суду, встановлення належності певній особі підпису на оспорюваному документі, має відбуватись на підставі доказів, які відповідають наведеним вище критеріям. На переконання суду саме лише посилання на те, що візуально підпис не відповідає зразку в іншому документі не є достатнім для встановлення вказаної обставини. Однак, будь-яких доказів, які б підтверджували те, що підписи на спірному договорі було вчинено не ОСОБА_2 та не ОСОБА_3 суду надано не було, як і не було заявлено клопотання про призначення відповідної експертизи.

У зв`язку із наведеним, суд вважає, що позивачем не було доведено вказану підставу позову.

Крім того, на думку суду, реєстрація місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 та особовий рахунок КП «Кременчукводоканал», саме по собі та в сукупності з іншими документами, які є у справі не доводять незаконність угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Відтак, враховуючи наведені обставини, з огляду на те, що позивачем не було надано доказів, які б достеменно підтверджували недійсність угоди, а також факт незаконного вибуття майна з її володіння, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача.

Керуючись ст. 81, 141, 258, 259, 263 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про витребування будинку з чужого незаконного володіння.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.08.2025

Суддя Діна АНДРІЄЦЬ