Номер провадження: 22-ц/813/4683/25
Справа № 521/1983/24
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Назарова М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач Одеська міська рада

представник позивача ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бикова Дмитра Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 06 лютого 2025 року, постановлену у складі судді Сегеди О.М., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення прибудови,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2024 року Одеська міська рада звернулась до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що відповідачці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 2016 року належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 22,7 кв.м.

Зазначила, що ОСОБА_2 після укладення договору купівлі-продажу від 27 травня 2016 року реконструювала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , шляхом будівництва прибудови до неї на території загального користування двору.

23 січня 2024 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (далі-Управління ДАБК ОМР) , Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради (далі-Департамент земельних ресурсів ОМР) було проведено обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства України, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові на території м. Одеси за адресою: АДРЕСА_2 , за результатами якого було встановлено, що площа забудови земельної ділянки під прибудовою до квартири АДРЕСА_3 складає 8,48 кв.м.

Під час обстеження також було зафіксовано, що будівельні роботи завершено, об`єкт експлуатується за функціональним призначенням (квартира).

Відповідно до інформації Департаменту земельних ресурсів ОМР рішень щодо передачі у власність або в користування земельної ділянки, на які розташована прибудова до вищевказаної квартири, Одеською міською радою не приймалось.

Згідно Реєстру будівельної діяльності, відомості щодо реєстрації документів, які дають право на виконання будівельних робіт та підтверджують прийняття до експлуатації об`єкта за вказаною адресою, відсутні.

Відповідно до листа Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради (далі- Департаменту архітектури та містобудування ОМР)від 23 серпня 2023 року за вих. №01-11/1822 містобудівні умови та обмеження на будівництво або реконструкцію за адресою: АДРЕСА_2 , не надавались.

Вказувала, що у разі проведення нового будівництва або реконструкції об`єкта будівництва, що передбачає зміну геометричних розмірів фундаментів у плані, замовник будівництва зобов`язаний підтвердити своє право на проведення будівельних робіт документом, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій буде розміщено об`єкт нерухомості.

Таким чином, будівництво прибудови до квартири АДРЕСА_1 здійснено за відсутності передбачених чинним законодавством дозвільних документів, а саме за відсутності проектної документації, яка мала розроблятись з урахуванням вимог містобудівної документації, вихідних даних на проектування та дотримання вимог законодавства та будівельних норм, без отримання дозволу на виконання будівельних робі; отже об`єкт використовується без введення в експлуатацію.

Крім того, будівництво прибудови до квартири АДРЕСА_1 , відбулось за рахунок земельної ділянки комунальної власності територіальної громади м. Одеси, яка не була відведена для такої мети у встановленому законом порядку.

З змісту листа Департаменту земельних ресурсів ОМР від 26 січня 2024 року за вих. №01-18/101 рішення стосовно передачі земельної ділянки у власність або в користування за адресою: АДРЕСА_4 , Одеською міською радою не приймалось.

Отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Вважає, що самовільна зайнята земельна ділянка комунальної власності за адресою: АДРЕСА_4 , повинна бути звільнена шляхом знесення прибудови до квартири АДРЕСА_3 силами і за рахунок відповідача.

Посилаючись на порушення прав Одеської міської ради, позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 8,48 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом знесення прибудови та стягнути з відповідачки на користь Одеської міської ради сплачений судовий збір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 06 лютого 2025 року позовні вимоги Одеської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення прибудови було задоволено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначає, що у відповідачки відсутні будь-які дозвільні документи на будівництво прибудови до квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, земельна ділянка для будівництва прибудови до квартири АДРЕСА_1 , не відводилась у встановленому законом порядку.

Суд вважає, що наявність дозволу на виконання будівельних робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_1 , виданого 10 лютого 2011 року Інспекцією ДАБК в Одеській області за №75, колишній власниці квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_5 , не свідчить про правомірність дій відповідачки, оскільки даний дозвіл був виданий на ім`я іншої особи та без відводу земльної ділянки під прибудову у встановленому законом порядку.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивач правомірно звернувся до суду з зазначеним позовом, тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги.

Не погодившись із вказаним рішенням 13 березня 2025 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою безпосередньо до Одеського апеляційного суду, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 06 лютого 2025 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконне та необґрунтоване, та відповідно, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує на порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема, в частині ненадання судом належної оцінки наявності дозволу Інспекції державного архітектурно будівельного контролю в Одеській області від 10.02.2011 року № 75 на виконання будівельних робіт, виданого ОСОБА_5 , а також наявності даної прибудови на час придбання ОСОБА_2 квартири за договором купівлі-продажу від 27.05.2016 року.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції неврахуванні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки, оскільки сам факт користування земельною ділянкою за відсутності документів, які посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити судове рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 06 лютого 2025 року - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вказує, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Щодо явки сторін.

Сторони з`явились до судового засідання та надали свої пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Одеська міська рада є юридичною особою та діє на підставі Статуту, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 2016 року належить квартира АДРЕСА_1 , яка розташована на першому поверсі багатоквартирного будинку та складається з однією жилої кімнати, жилої площею 20,5 кв.м., загальною площею 22,7 кв.м. (а.с.44-46).

Право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.47-48).

Встановлено, що раніше квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 2001 року, ОСОБА_5 , яка придбала зазначену квартиру у ОСОБА_6 (а.с.13).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 після укладення договору купівлі-продажу від 27 травня 2016 року реконструювала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , шляхом будівництва прибудови до неї на території загального користування двору.

Встановлено, син позивачки ОСОБА_7 , який мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , за власні кошти виконав роботи по благоустрію прибудинкової території двору та частини фасаду зі згоди інших власників квартир, що підтверджується актом про проведення благоустрою прибудинкової території, фасадних стін будинку, арки та фотофіксацією (а.с.103,106-107).

З матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 2011 року Інспекцією ДАБК в Одеській області, колишній власниці квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_5 було надано дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_1 від 10 лютого 2011 року №75 (а.с.100).

З змісту листа Управління ДАБК ОМР від 24 січня 2024 року вбачається, що 23 січня 2024 року посадовими особами Управління Департаменту земельних ресурсів ОМР було проведено комісійне обстеження за адресою: АДРЕСА_2 , прибудови до квартири на першому поверсі та встановлено, що на території загального користування двору за адресою: АДРЕСА_2 , виконано будівельні роботи з реконструкції квартири на першому поверсі шляхом прибудови приміщення, площа забудови земельної ділянки під прибудовою до квартири АДРЕСА_3 складає 8,48 кв.м.

Під час обстеження зафіксовано, що будівельні роботи завершено, об`єкт експлуатується за функціональним призначенням (квартира).

Відповідно до Реєстру будівельної діяльності, відомості щодо реєстрації документів, які дають право на виконання будівельних робіт та підтверджують прийняття до експлуатації об`єкта за вказаною адресою, відсутні.

Згідно інформації Департаменту земельних ресурсів ОМР від 26 січня 2024 року №01-18/101 рішення щодо передачі у власність або в користування земельної ділянки, на які розташована прибудова до квартири АДРЕСА_1 , Одеською міською радою не приймалось (а.с. 34, 39-40).

Встановлено, що 23 січня 2024 року за результатами обстеження за адресою: АДРЕСА_2 було складено акт обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудови території м. Одеси та зафіксовано, що будівельні роботи завершено, об`єкт експлуатується за функціональним призначенням (квартира)(а.с.41-42,43).

Судом встановлено, що аналогічні акти обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудови території м. Одеси були складанні 25 квітня 2023 року та 04 вересня 2023 року (а.с.22-23, 29-30,31,32).

Встановлено, що містобудівні умови та обмеження на будівництво або реконструкцію за адресою: АДРЕСА_2 , не надавались, що підтверджується листом Департаменту архітектури та містобудування ОМР від 23 серпня 2023 року за вих. №01-11/1822 (а.с.27).

Згідно інформації Департаменту земельних ресурсів ОМР від 05 вересня 2023 року №01-25/458 рішення щодо передачі у власність або в оренду земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , не приймались (а.с.28).

Таким чином, враховуючи вищевикладене та виходячи з аналізу зазначених норм права, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що позовні вимоги Одеської міської ради необхідно задовольнити в повному обсязі.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку, що скаржником не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до пунктів «г», «е» ч.1 ст.91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Частиною першою статті 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Пунктом 5 постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року за № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України про правовий режим самочинного будівництва» визначено, що, відповідно до вимог статті 376ЦКУкраїни,право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади,так і органи місцевого самоврядування.

Згідно ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих державою органам місцевого самоврядування повноважень належить здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення.

Згідно із п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Зі змісту листа Департаменту земельних ресурсів ОМР від 26 січня 2024 року №01-18/101 вбачається, що рішення щодо передачі у власність або в користування земельної ділянки, на які розташована прибудова до квартири АДРЕСА_1 , Одеською міською радою не приймалось (а.с. 34, 39-40).

Статтею 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані дотримуватися містобудівним умовам і обмеженням під час проектування і будівництва об`єктів.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ч.1 ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ч.1 ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ч. 1 ст. 102-1 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав.

Відповідно до ч.4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Частиною 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України;видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля».

Таким чином, у разі проведення нового будівництва або реконструкції об`єкта будівництва, що передбачає зміну геометричних розмірів фундаментів у плані, замовник будівництва зобов`язаний підтвердити своє право на проведення будівельних робіт документом, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій буде розміщено об`єкт нерухомості.

Як наголошено вище та не спростовано в апеляційній скарзі, ОСОБА_2 здійснено будівництво прибудови до квартири, що розташована на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку за відсутності передбачених чинним законодавством дозвільних документів.

Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради листом від 23.08.2023 за вих. № 01-11/1822 повідомив, що містобудівні умови та обмеження на будівництво або реконструкцію за адресою: АДРЕСА_2 , не надавались.

Звертаємо увагу, що самочинне будівництво є порушенням установлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об`єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об`єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки. Таку ж позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 25.05.2017 року у справі № 6-579цс17.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 20.02.2020 року у справі № 1940/1655/18 дійшов до висновку, що будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є самовільним заняттям земельної ділянки.

Зважаючи на викладене, влаштування прибудови до квартири на першому поверсі багатоквартирного будинку відбулось за рахунок земельної ділянки комунальної власності, яка не була відведена для цієї мети, що безпосередньо перешкоджає здійсненню правомочностей територіальної громади м. Одеси як власника такої земельної ділянки щодо володіння, користування та розпорядження нею, оскільки така земельна ділянка залишається забудованою.

В свою чергу, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та державної реєстрації майнового права на неї, а відсутність у цієї особи таких документів, свідчить про самовільне зайняття вказаної земельної ділянки.

З урахуванням викладеного, будівництво прибудови до квартири АДРЕСА_1 , здійснено за відсутності проектної документації, яка мала розроблятись з урахуванням вимог містобудівної документації, вихідних даних на проектування та дотримання вимог законодавства та будівельних норм, отже об`єкт використовується без введення в експлуатацію.

Відповідно колегія суддів зазначає, що доводи представника скаржника на те, що судом першої інстанції неврахуванні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки, оскільки сам факт користування земельною ділянкою за відсутності документів, які посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття, не спростовують факт визнання спірної прибудови за наведеною адресою самочинним будівництвом.

Стосовно посилань представника скаржника в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема, в частині ненадання судом належної оцінки наявності дозволу Інспекції державного архітектурно будівельного контролю в Одеській області від 10.02.2011 № 75 на виконання будівельних робіт, виданого ОСОБА_5 , а також наявності даної прибудови на час придбання ОСОБА_2 квартири за договором купівлі-продажу від 27.05.2016, колегія суддів зауважує наступне.

Так, в апеляційній скарзі представником ОСОБА_2 наголошено, що попередній власниці квартири ОСОБА_5 надано дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_1 , відповідно до проектної документації, яка розроблена ПП «ЄЛЕНСАН», АДРЕСА_6 , ліцензія АВ № 369573, та затверджена замовником 03.02.2011.

Також, скаржник зазначає, що «на момент придбання квартири прибудова вже була наявна, тільки у ветхому стані, яка не була узаконена, але був дозвіл на її будівництво, що вказаний вище. Вже згодом була зроблена реконструкція двору, з погодження сусідів, і в свою чергу цієї прибудови».

З цього приводу варто зауважити, що навіть за умов наявності виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області ОСОБА_5 дозволу від 10.02.2011 № 75 на виконання будівельних робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_1 , відповідний документ не свідчить про правомірність здійсненного будівництва ОСОБА_2 прибудови за рахунок земельної ділянки комунальної власності територіальної громади м. Одеси, яка не була відведена для такої мети у встановленому законом порядку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції з наявних у справі обставин, ОСОБА_2 27.05.2016 придбано квартиру за вищевказаною адресою, загальною площею 22,7 кв.м., на підставі укладеного з ОСОБА_5 договору купівлі- продажу № 1-861.

Посилання на наявність даної прибудови на момент придбання квартири не підтверджено жодним належним доказом, адже зайва площа, не відображена у технічному паспорті, а також у правовстановлювальних документах, що мало би спонукати відповідачку до прийняття виваженого рішення відносно придбання спірного об`єкту нерухомого майна із проявом розумної обачності.

Суд апеляційної інстанції досліджуючи договір купівлі-продажу від 27.05.2016 вбачає, що ОСОБА_2 було здійснено продаж квартири загальною площею 22,7 кв. м., що відповідно спростовує посилання скаржника на те, що прибудова була здійснена минулим власником (а.с. 44-46).

Разом із тим, колегія суддів враховує, що на час апеляційного перегляду цієї справи, договір купівлі-продажу від 27.05.2016 № 1-861, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався.

У відповідності до вимог пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2008 року № 923 (чинного, на момент видачі дозволу; далі за текстом Порядок № 923) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, що видається Держархбудінспекцією та її територіальними органами (далі - інспекція) за формою згідно з додатком 1.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 923 для одержання сертифіката відповідності замовник або уповноважена ним особа подає письмову заяву згідно з додатком 2 інспекції, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт, або інспекції за місцем розташування закінченого будівництвом об`єкта, якщо проводилися будівельні роботи, на виконання яких не вимагається дозвіл, або будівельні роботи проводилися на підставі декларації відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства.

До заяви додаються: проектна документація, затверджена в установленому законодавством порядку; акт готовності об`єкта до експлуатації, підписаний генпроектувальною та генпідрядною організаціями, субпідрядними організаціями, що здійснювали будівництво, замовником, страховою компанією (у разі, коли об`єкт застрахований) за формою згідно з додатком 3.

Прийняття в експлуатацію приватних житлових будинків садибного типу, дачних і садових будинків, господарських споруд, прибудов, будівництво яких здійснено без залучення підрядних організацій, проводиться за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж таких об`єктів.

Документи приймаються посадовою особою інспекції в дозвільному центрі за місцем розташування закінченого будівництвом об`єкта.

Пункт 9 Порядку № 923 визначав, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, що не відповідають проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам та не прийнятих у встановленому порядку, забороняється.

Порядок № 923 втратив чинність 30.04.2011 року на підставі прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 13.04.2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» (далі за текстом Порядок № 461).

Згідно з пунктами 11, 12 Порядку № 461 датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката. Експлуатація об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Відповідно колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наявність дозволу на виконання будівельних робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_1 , виданого 10 лютого 2011 року Інспекцією ДАБК в Одеській області за №75, колишній власниці квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_5 , не свідчить про правомірність дій відповідачки, оскільки даний дозвіл був виданий на ім`я іншої особи та без відводу земельної ділянки під прибудову у встановленому законом порядку.

Статтею 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу ініційованих Одеською міською радою судових спорів про звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок комунальної власності шляхом знесення самочинно збудованих/реконструйованих об`єктів нерухомості.

Так, Верховний Суд у постанові від 12.01.2022 року у цивільній справі № 521/14121/16-ц (за позовною заявою Одеської міської ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва) щодо суті спору дійшов до наступних висновків: «...Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частини перша та друга статті 376 ЦК України).

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Отже, юридичними фактами, які становлять правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц та постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 361/765/16-ц, від 02 лютого 2022 року у справі № 521/16974/17, від 17 січня 2022 року у справі № 442/4338/17.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст.391ЦКУкраїни), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті376ЦКУкраїни). Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями391396ЦКУкраїни, статтею103ЗКУкраїни.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Верховний Суд у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18 та від 10 квітня 2020 року у справі № 344/4319/16-а визначив, що […правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. За змістом ч.7 ст.376ЦКУкраїни зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, та істотного порушення будівельних норм і правил. У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.

В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, стаття376ЦКУкраїни не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови. Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст. 376ЦКУкраїни). В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови].

За обставин, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного будівництва, навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 204/3027/20, від 01 лютого 2023 року у справі № 204/1053/20, від 22 червня 2023 року у справі № 592/16491/18.

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, встановив, що проведене будівництво житлового будинку здійснено відповідачем на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді, без затвердження в установленому законом порядку проектної та відповідної дозвільної документації на будівництво, об`єкт не введений в експлуатацію, тому таке будівництво вважається самочинним та тягне за собою відповідальність за законом.

Інші доводи не є суттєвими та не слугують підставою для скасування по суті вірного рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 06 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко