Ухвала

04 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 308/2660/21

провадження № 61-8979ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Бойком Богданом Богдановичем , на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ужгородська районна державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивований тим, що рішенням № 121 від 09 серпня 1989 року виконавчого комітету Ужгородської районної ради народних депутатів Закарпатської області «Про оформлення права власності на житлові будинки, які належать громадянам с. Оноківці та Оріховиця», ухваленого на підставі рішення виконкому Оноківської сільської ради № 39 від 20 липня 1989 року «Про оформлення права власності на житлові будинки у селах Оноківці та Оріховиця» керуючись постановою РМ СРСР № 136 від 10 лютого 1985 року та УСУ № 380 від 15 липня 1985 року, зобов`язано Ужгородське міжміське БТІ провести реєстрацію будинків згідно списку, де під номером 79 зазначено оформити право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 і видати свідоцтво про право власності ОСОБА_5 (батько позивачки). Ця обставина підтверджується випискою з рішення № 121 від 09 серпня 1989 року виконавчого комітету Ужгородської районної ради народних депутатів Закарпатської області «Про оформлення права власності на житлові будинки, які належать громадянам с. Оноківці та Оріховиця», виданою Оноківською сільською радою та архівною копією цього ж рішення № 37 від 27 лютого 2018 року.

На будинок загальною площею 84,80 м. кв та жилою площею 54,6 м. кв був виготовлений технічний паспорт №(129)159 реєстровий номер 131 на ім`я ОСОБА_5 та згідно зі зведеним актом вартості будівель і споруд станом на 22 листопада 1990 року за адресою АДРЕСА_1 числились: житловий будинок, сарай, сарай, вбиральня, сарай, гараж, літня кухня, огорожі (ворота, калітка, паркан), споруди (тротуар, колодязь).

Згідно з випискою з погосподарської книги від 12 квітня 2018 року № 790 за період 1991-1995 років за адресою: АДРЕСА_1 на особовому рахунку № НОМЕР_1 закріплений за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, житловий будинок на праві приватної власності про що наявний запис в погосподарській книзі №18. З 15 вересня 1956 року ОСОБА_6 (згідно актового запису - ОСОБА_7 ) ІНФОРМАЦІЯ_2, перебував у шлюбі з ОСОБА_8 (мати позивачки), про що виконавчим комітетом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області складений актовий запис за номером 18 та 17 травня 2012 року такий актовий запис зареєстрований в реєстрі за номером № 4. Ця обставина підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 4 від 07 березня 2018 року наданим Ужгородським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Закарпатській області.

Позивачка ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з укладенням 06 серпня 1977 року (актовий запис номер 24 складений Оноківською сільською радою Ужгородського району) шлюбу прийняла прізвище ОСОБА_10 - є донькою зазначених вище ОСОБА_6 та ОСОБА_8 . 12 жовтня 1991 року (не завершивши оформлення права власності на цей житловий будинок) ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) помер, про що виконавчим комітетом Оноківської сільської ради 14 жовтня 1991 року складений відповідний актовий запис за номером 21. Після смерті батька позивачки ОСОБА_5 фактично прийняли спадщину (1/2 частину в праві спільної сумісної власності), проживаючи в спірному будинку, його дружина та мати позивачки ОСОБА_8 , яка за свого життя встигла лише оформити право власності на земельну ділянку площею 0,123 га під будинком (так як це було передумовою реєстрації речових прав на успадкований за чоловіком будинок) кадастровий номер :12:014:0022 за адресою АДРЕСА_1 реєстраційний номер 48, зареєструвавши речові права на неї 19.04.2016 року. 27 червня 2017 року у віці 78 років мати позивачки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (не завершивши оформлення прав на успадкований за померлим чоловіком будинок в тому числі - і через перенесений у 2013 році ішемічний інсульт, що підтверджується довідкою про причину смерті від 29 червня 2017 року №17) померла. Позивачка тривалий час доглядала свою матір, яку сама і поховала 29 червня 2017 року за власні кошти, та яка залишила 18 травня 2017 року на випадок своєї смерті заповіт, посвідчений секретарем виконкому Оноківської сільської ради та зареєстрований у реєстрі за номером 34, який не був скасованим. Згідно із заповітом все своє майно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заповідала своїй доньці ОСОБА_3

11 вересня 2017 року до Спадкового реєстру Ужгородською районною державною нотаріальною конторою внесений запис про реєстрацію спадкової справи номер 61202652 за померлою ОСОБА_8 , що підтверджується витягом номер 49044683. Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме - зазначені вище: земельну ділянку кадастровий номер :12:014:0022 за адресою АДРЕСА_1 , та житловий будинок за цією ж адресою.

18 вересня 2018 року позивачу державним нотаріусом Ужгородської районної нотаріальної контори видане Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку кадастровий номер :12:014:0022 за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1230 га, яке зареєстроване в реєстрі за номером 2-400. Цього ж дня 18 вересня 2018 року речові права на земельну ділянку зареєстровані за позивачкою державним реєстратором на підставі рішення 43059955 від 18 вересня 2018 року на праві приватної власності на підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 138150169 від 18 вересня 2018 року.

Однак, цього ж дня 18 вересня 2018 року державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Мешко Т. М. винесена № 537 про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 на житловий будинок, розташований на вказаній земельній ділянці з підстави того, що не надані правовстановлювальні документи про належність будинку спадкодавцю, які з причин вказаних вище не були оформлені спадкодавцем. Згідно довідки виконкому Оноківської сільської ради № 2300 від 01 вересня 2017 року на день смерті зі спадкодавцем проживали 6 осіб, з яких троє - правнуки, одна повнолітня онука та повнолітня невістка - відтак вони не перебувають в числі спадкоємців першої черги, якою є позивачка, а зареєстрований син спадкодавця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7, - відтак не зазначений у заповіті та не був непрацездатним за віком на момент відкриття спадщини (53 роки), а тому не має права на спадкування за матір`ю.

У справі 308/3138/19 рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12 липня 2019 року було визнане право власності позивачки на спірний будинок в порядку спадкування. Відповідач ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 липня 2019 року з підстави того, що йому належить на праві спадкування 1/2 частина спірного будинку. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2021 року рішення суду першої інстанції скасоване з підстави порушення спадкових прав відповідача.

Спірний будинок було збудовано до 01 липня 2004 року, то державна реєстрація прав на нього не була обов`язковою, а відтак виникнення права власності на нього не залежить від державної реєстрації. Крім того, порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 05 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідач як такий, що проживав з батьком позивачки на момент смерті фактично прийняв у рівній частці з ОСОБА_11 спадщину (у виді 1/2 частки у праві спільної сумісної власності) - таким чином частка відповідача у спірному будинку має складати 1/2 від 1/2 частини = 1/4 частина, а решта = 1/2 частина як частина спільної сумісної власності та 1/4 частина успадкована за раніше померлим чоловіком - разом 3/4 частини спірного будинку належали спадкодавиці ОСОБА_12 , за якою це майно успадкувала позивачка на підставі заповіту. Відтак право позивачки підлягає до захисту судом.

ОСОБА_3 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:

визнати за ОСОБА_3 право власності (в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на 3/4 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2021 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, третя особа - Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним та об`єднано його в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_4 , третя особа - Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 вказував, що його мати ОСОБА_8 , яка є також матір`ю ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 78 років. 20 грудня 2019 року ОСОБА_13 після отримання рішення Ужгородського міськрайонного суду в цивільній справі № 308/3138/19 за позовом ОСОБА_3 до Оноківської сільської ради Ужгородського району про визнання права власності в порядку спадкування та ознайомлення з матеріалами цієї справи, стало відомо про існування заповіту ОСОБА_8 від 18 травня 2017 року. Відповідно до заповіту від 18 травня 2017 року, посвідченого секретарем виконкому Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області ОСОБА_14. ОСОБА_8 заповіла все своє майно своїй дочці.

ОСОБА_13 вважав заповіт недійсним, оскільки мати тривало хворіла, перенесла декілька інсультів, мала церебральний параліч, гіпертонічну хворобу 3 ступеню, афазію, у зв`язку з чим не мала змоги правильно сприйняти та усвідомити значення своїх дій та не могла його підписати, такий вчинений іншою особою, у такому не зазначено місце народження заповідачки, записаний зі слів ОСОБА_8 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. При складані заповіту порушено вимоги статті 1253 ЦК України щодо необхідності присутності свідків, коли заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт.

03 грудня 2021 року представник третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_1 - адвокат Дубровська О.М. подала позовну заяву про визнання заповіту недійсним.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2022 року прийнято позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, треті особи: ОСОБА_4 , Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_4 до першого відповідача - ОСОБА_3 , другого відповідача - Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, третя особа - Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 зазначено, що ОСОБА_8 склала заповіт на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Цей заповіт посвідчено секретарем виконкому Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області ОСОБА_14. 24 березня 2014 року о 13 год. 35 хв. 12 жовтня 2021 року ОСОБА_1 встало відомо про існування заповіту ОСОБА_8 від 18 травня 2017 року, посвідченого секретарем виконкому Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області ОСОБА_14., відповідно до якого ОСОБА_8 заповіла все своє майно своїй дочці ОСОБА_3

ОСОБА_1 вважав, що заповіт ОСОБА_8 , складений на користь ОСОБА_3 є недійсним, оскільки ОСОБА_8 на час складання цього заповіту перенесла декілька інсультів, мала церебральний параліч, гіпертонічну хвороба 3 ступеню, афазію, у зв`язку із чим не мала змоги правильно сприйняти та усвідомити значення своїх дій та не могла його підписати. Підпис на заповіті від 18 травня 2017 року вчинений від імені ОСОБА_8 іншою особою. Порядок складення заповіту регламентований главою 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 1, згідно якої, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повного цивільною дієздатністю, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 ЦК України та особисто подані нотаріусу (належній посадовій особі). Посвідчення заповіту через представників не допускається. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач. Всупереч зазначеному Порядку місце народження заповідачки ОСОБА_8 в заповіті не зазначено. Оспорюваний заповіт було записано, як зазначено в заповіті, зі слів ОСОБА_8 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (комп`ютера). Заповіт перед підписанням було прочитано заповідачці вголос, про що відображено в його тексті. За приписами статті 1248 ЦК нотаріус (відповідна посадова особа) посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2024 року первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно - задоволено частково:

визнано за ОСОБА_3 право власності (в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на 1/2 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено;

у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним - відмовлено;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

суд першої інстанції сказав, що поданий суду заповіт від 18 травня 2017 року відповідає вимогам норми 1247 ЦК України, оскільки складений у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення (село Оноківці, 18 травня 2017 року), особисто підписаний ОСОБА_8 , що в ході судового розгляду справи не спростовано поданими доказами, які подавались і підтримувались сторонами у процесуальному порядку, посвідчений повноважною особою - секретарем виконавчого комітету Оноківської сільської ради, яка в судовому засіданні надала свідчення як свідок, зареєстровано у спадковому реєстрі за №34;

згідно з поданими доказами заповіт написаний за допомогою загальноприйнятих технічних засобів та на прохання особи ОСОБА_8 записаний частково з її слів власноручно секретарем виконавчого комітету Оноківської сільської ради, а саме слова: «заповіт записаний з моїх слів та прочитаний мені вголос до підписання». Згідно з допитом свідка ОСОБА_14. , спадкодавець зачитала заповіт особисто та їй його зачитали. Доказів, що заповідач ОСОБА_8 через фізичні вади не може сама прочитати заповіт суду не надано, а отже, посвідчення заповіту не повинно відбуватися при свідках. Заперечення третьої особи з цього приводу спростовуються поданими доказами;

є усі правові підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі вказаного житлового будинку. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити;

щодо зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіт ОСОБА_8 від 18 травня 2017 року, посвідчений секретарем Оноківської сільської ради Ужгородського району ОСОБА_14. суд першої інстанції виснував, що під час розгляду справи судом не встановлено обставин нікчемності заповіту ОСОБА_8 від 18 травня 2017 року, обставин визнання його недійсним за обставин, що волевиявлення заповідача ОСОБА_8 не було вільним і не відповідало його волі, не наведено у позовній заяві не встановлено під час судового розгляду поданими доказами, а отже, у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 слід відмовити;

при відмові у задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 , суд вказав, що під час розгляду справи судом не встановлено обставин нікчемності заповіту ОСОБА_8 від 18 травня 2017 року, обставин визнання його недійсним за обставин, що волевиявлення заповідача ОСОБА_8 не було вільним і не відповідало його волі, не наведено у позовній заяві ОСОБА_1 не встановлено під час судового розгляду поданими доказами. ОСОБА_1 подав суду заповіт ОСОБА_8 від 24 березня 2014 року, за яким така заповідала усе своє майно ОСОБА_1 . Поряд з цим, враховуючи норми статті 1254 ЦК України такий вважається скасованим повністю заповітом від 18 травня 2017 року. За таких обставин у задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 слід відмовити.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 травня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Б. Б., залишено без задоволення;

рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2024 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_1 в частині часткового задоволення первісного позову ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та в частині відмови у задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, в іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено та не переглядається судом апеляційної інстанції;

апеляційний суд виходив з того, що відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

оспорюючи заповіт спадкодавця ОСОБА_8 від 18 травня 2017 року на користь своєї доньки ОСОБА_3 , ОСОБА_1 посилався на те, що на час його складення ОСОБА_8 перенесла декілька інсультів, мала церебральний параліч, гіпертонічн хворобу 3 ступеню, афазію у зв`язку з чим не могла змоги правильно сприйняти та усвідомити значення своїх дій та не могла його підписати, а підпис у заповіті вчинений від імені ОСОБА_8 іншої особою;

однак, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує заявлений позов, не подав жодних належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, а його доводи спростовуються матеріалами справи. Із заповіту від 18 травня 2017 року вбачається, що: такий складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання; заповіт складено та підписано заповідачем у двох примірниках; на прохання заповідача заповіт записано за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У заповіті наявний підпис ОСОБА_8 та вказано, що заповіт записаний з її слів та прочитаний їй вголос до його підписання. Заповіт посвідчено секретарем Оноківської міської ради ОСОБА_14., зареєстрований у реєстрі за № 34;

апеляційний суд вказав, що показаннями допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 стверджено, що секретар ОСОБА_17 приходила до ОСОБА_8 посвідчувати заповіт, ОСОБА_8 до останньої хвилини була у свідомості. Допита судом першої інстанції в якості свідка секретар виконавчого комітету Оноківської сільської ради ОСОБА_14. , яка посвідчувала заповіт, пояснила, що заповідач ОСОБА_8 була при розумі, прочитала заповіт та підписала його. Волевиявлення заповідача ОСОБА_8 було вільним і відповідало його волі;

апеляційний суд урахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц про те, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого у письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або уповноваженими особами;

на підставі викладеного, апеляційний суд виснував, що ОСОБА_1 не подав жодних доказів, які б підтверджували, що підпис у оспорюваному заповіті вчинений не заповідачем ОСОБА_8 , а також доказів того, що внаслідок перенесених та наявних захворювань ОСОБА_8 , на момент укладення заповіту, не могла змоги правильно сприйняти та усвідомити значення своїх дій. З врахуванням викладених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про часткове задоволення позову ОСОБА_3 про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 на 1/2 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 та про відмову у позові третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту від 18 травня 2017 року.

14 липня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Бойком Б. Б. , на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 травня 2025 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині часткового задоволення первісного позову ОСОБА_3 та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , а у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовити.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постанові ВССУ від 29 березня 2017 року у справі № 607/18133/15-ц.

Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року у справі № 607/18133/15-ц, на яку посилається ОСОБА_1 , не є постановою Верховного Суду в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах і не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення (див. пункти 29 - 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65 цс 20), пункти 85.1-85.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)). Тому згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Бойком Богданом Богдановичем , на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 травня 2025 року в частині посилання у касаційній скарзі на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року у справі № 607/18133/15-ц повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат