Справа № 212/5059/2012
Провадження № 22-ц/801/1393/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Копаничук С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 рокуСправа № 212/5059/2012м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

з участю секретаря судового засідання: Кашпрук М. Г.,

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

треті особи без самостійних вимог: АТ «Універсал банк», АТ «Дельта банк», АТ «КБ Надра», кредитна спілка « ОСОБА_4 », кредитна спілка «Разом до успіху», Вишенський відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про поділ майна подружжя,-

особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2012 року, ухвалене під головуванням судді Бойка В. М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 ,за участю третіх осіб: ПАТ «Універсал банк», ПАТ «Дельта банк», ПАТ «КБ Надра», кредитної спілки «Академія», кредитної спілки «Разом до успіху», Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2012 року ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб : ПАТ «Універсал банк», ПАТ «Дельта банк», ПАТ «КБ Надра», кредитної спілки «Академія», кредитної спілки «Разом до успіху», Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про поділ майна подружжя. Зазначала, що 07.08.1982 року між позивачем та ОСОБА_3 , був укладений шлюб ,у якому народилось двоє дітей, син - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька - ОСОБА_9 ( нині ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком яких є відповідач. В період шлюбу 07.12.1993 року за спільні кошти сторін на підставі договору купівлі-продажу жилого від 07.12.1993 року була набуто нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , вартість якої станом на 23.09.2008 року згідно з довідки-характеристики КП «ВООБТІ» 28433 грн. Оскільки у неї виник спір з відповідачем з приводу поділу спільного майна, просила суд в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на частку зазначеної квартири , що була придбана сторонами під час шлюбу.

Рішенням Вінницького міського суду від 29 листопада 2012 року позов задоволено , визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 житлової квартири за АДРЕСА_1 , яка була придбана ними під час шлюбу.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_5 просить зазначене рішення скасувати ,а у справі ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що суд розглянув справу без його участі та не врахував, що 29 січня 2003 року між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 11400 дол. США ,проте ОСОБА_3 борг не повернув.

Рішенням Вінницького міського суду від 06 травня 2015 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 було стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 888 678,64 грн. У ході виконавчого провадження по виконанню даного рішення в рахунок часткового погашення ОСОБА_3 боргу ОСОБА_5 було передано у власність житлової квартири за АДРЕСА_1 . Вважає, що у цій справі позивач ОСОБА_6 і відповідач ОСОБА_3 створили штучні умови для поділу майна подружжя з метою уникнення примусового повернення боргу та звернення стягнення на цілу квартиру.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач ОСОБА_6 померла. Спадщину після її смерті прийняли спадкоємці першої черги спадкування за законом діти померлої: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які прийняли спадщину і були залучені до участі в справі в якості процесуальних правонаступників позивачки.

Заслухавши доповідача, осіб, що приймали участь у справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційне провадження у справі,відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_5 підлягає закриттю, виходячи з наступного.

У статті 18 ЦПК України регламентовано, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з ч.1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Питання визначення кола осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, у контексті аналізу ч.1 ст. 352 ЦПК України перебувало в полі правового дослідження об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, яка у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) дійшла висновку про те, що коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (ч.3 ст. 352 ЦПК України).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

При цьому суд апеляційної інстанції не повинен формально підходити до вирішення цього питання, а повинен з огляду на предмет та підстави позову, а також встановлені судом першої інстанції обставини справи обґрунтувати, яким чином суд вирішив питання про права та обов`язки такої особи та, у випадку їх підтвердження, визначити її процесуальний статус як учасника справи шляхом прийняття відповідного процесуального рішення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 вересня 2022 року у справі № 917/244/21).

У статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).

Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2018 року № 2-р (ІІ)/2019).

З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 07 червня 2005 року, § 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року).

Практика ЄСПЛ свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів.

На досягнення цієї мети спрямовані правила процесуального закону, що регламентують позовне провадження.

Обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу.

Аналогічні висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя ще у березні 2012 року, при цьому навела неспростовані відповідачем факти та обставини, які свідчили про погіршення стосунків із ним та існування між ними невирішених майнових претензій.

В той час , як ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за позикою набагато пізніше у грудні 2014 року, при цьому позивачку ОСОБА_6 до участі у тій справі не залучав навіть у якості третьої особи.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що позов про поділ майна подружжя зумисне заявлено і використано ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з метою уникнення чи унеможливлення сплати останнім боргу та виконання судового рішення про його стягнення , не заслуговують на увагу і є його припущенням , оскільки встановлені вище обставини вказане ним не підтверджують .Крім того ,ним не надано доказів тієї обставини, що майна ОСОБА_3 , не вистачить для погашення боргових зобов`язань.

З огляду на викладене, доводи ОСОБА_5 про те, що у цій справі суд вирішив питання про його права та інтереси , є безпідставними і такими, що не могли позбавити позивача ОСОБА_6 права на поділ спільно нажитого з відповідачем майна та отримання в результаті поділу належної їй частки.

Враховуючи те, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не вирішувались питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_5 , оскільки його права в контексті статтей 70 і 74 СК України та статті 372 ЦК України не порушені, так як він не є учасником правовідносин щодо захисту права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_5 не відноситься до кола осіб, які у відповідності до положень статті 352 ЦПК України мають право апеляційного оскарження рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

З огляду на викладене, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Керуючись ст. 352, 362, 381 ЦПК України, суд

ухвалив:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2012 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 за участю третіх осіб: ПАТ «Універсал банк», ПАТ «Дельта банк», ПАТ «КБ Надра», кредитної спілки «Академія», кредитної спілки «Разом до успіху», Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про поділ майна подружжя, - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

В. П. Рибчинський