Справа № 212/6231/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2025 року м. Кривий Ріг

Покровський районний суд міста Кривого Рогу у складі головуючої судді Швець М. В.; за участі секретаря судового засідання Майданик М. Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін позовну заяву ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди,

встановив таке.

До суду звернулась представник позивача Громко Н. В. із зазначеною позовною заявою. Просила суд розглянути її в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Суд виніс ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

30 червня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника ОСОБА_2

04 липня 2025 року до суду надійшла заява представника позивача, в якій вона просила не приймати до розгляду відзивна позовну заяву через пропуск строку на такий відзив.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Позиції сторін.

Позивач заявив про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, в розмірі 150 000 грн без урахування податку з доходів фізичних осіб. В обґрунтування послався на те що в лютому 1990 року під час роботи на підприємстві Рудник «Сухая балка» (зараз - ПАТ «СУХА БАЛКА») з ним трапився нещасний випадок на виробництві, через що 21.12.2005 йому встановлено стійку втрату професійної працездатності в розмірі 15%. В подальшому позивач оглядався обласною МСЕК № 6 29.07.2014р.; 21.07.2015р., та 11.07.2017р., яка закріпила 15% втрати його професійної працездатності по трудовому каліцтву - безстроково. Зазначене свідчить про негативну динаміку, незворотність травматичного процесу і те, що стан здоров`я позивача вже ніколи не відновиться. Так, у зв`язку з нещасним випадком на виробництві він зазнав моральної шкоди, зумовленої втратою своєї професійної працездатності. Незважаючи на значний час, що минув з моменту травмування, його наслідки продовжують завдавати позивачеві фізичних страждань, порушуючи його звичний спосіб життя та нормальні життєві зв`язки. Внаслідок отриманої травми він змушений періодично проходити амбулаторне та стаціонарне лікування, що супроводжується фізичним болем і дискомфортом. Він також позбавлений можливості вести повноцінне життя, що потребує від нього додаткових зусиль для організації побуту та соціальної адаптації. Наслідки травми, отриманої 26 років тому, й досі даються взнаки: позивач регулярно відчуває ниючий біль у нозі, підвищену чутливість до змін погодних умов, загальний дискомфорт у повсякденній діяльності, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках. Усвідомлення незворотності свого стану здоров`я та того, що в якості подяки за присвячені підприємству найкращі роки своєї трудової діяльності він отримав лише травму, завдають позивачеві глибоких моральних страждань. Особливо тяжким для позивача є усвідомлення того, що під час працевлаштування на підприємство його не було повідомлено про наявність виробничих ризиків, пов`язаних із небезпечними умовами праці, а також про можливість отримання травми під час виконання своїх посадових обов`язків. Належне інформування позивача могло б змінити його долю, дозволивши обрати сферу діяльності з безпечнішими умовами праці, які б не завдали непоправної шкоди здоров`ю.

Відзив на позовну заяву було подано до суду 30.06.2025. Водночас провадження у справі відкрито 06.06.2025 та визначено відповідачу строк для подання відзиву: 15 днів. У той самий день 06.06.2025 ухвалу про відкриття провадження було доставлено в електронний кабінет відповідача (а. с. 40). Отже, визначений ухвалою суду строк на подання відзиву сплив 21.06.2025. Звертаючись до суду з відзивом відповідач жодним чином не пояснив пропуск ним строку, не звертався до суду з клопотанням про його поновлення з посиланням на поважні причини такого пропуску.

Згідно зі ст. 120 ЦПК України суд встановлює строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, якщо вони не визначені законом. Отже, строк для подання відзиву був встановлений судом і є процесуальним; він також не є меншим за визначений ч. 7 ст. 178 ЦПК України (не менше 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження). Згідно зі ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом; документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення; встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи зазначене, суд залишає без розгляду відзив відповідача.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно з копією трудової книжки ОСОБА_1 , він працював на підприємстві (структурних підрозділах) ПАТ «СУХА БАЛКА» (які змінювали назву та організаційно-правову форму):

З 01.09.1995 р. по 21.09.1995 р.- підземним гірничим майстром з повним робочим днем під землею;

З 21.09.1995 р. по 14.05.1996 р.- заступником начальника дільниці з повним робочим днем під землею ;

З 14.05.1998 р. по 01.02.1998 р. підземним начальником дільниці № 1 ш. Ювілейна, з повним робочим днем в підземних умовах праці;

З 01.02.1998 р. по 25.07.2000 р.- підземним заступником начальником дільниці з повним робочим днем в підземних умовах праці дільниці № 3 шахти Ювілейна;

З 25.07.2000 р. по 28.08.2000 р. підземним начальником дільниці № 6 шахти Ювілейна, з повним робочим днем в підземних умовах праці;

З 28.08.2000 р. по 26.11.2001 р.- підземним заступником начальника дільниці № 10 шахти Ювілейна з повним робочим днем в підземних умовах праці;

З 26.11.2001 р. по 25.07.2005 р.- підземним заступником начальника підземної дільниці № 3 шахти Ювілейна з повним робочим днем в підземних умовах праці;

З 25.07.2005 р. по 29.06.2006 р.- підземним начальником дільниці № 6 шахти Ювілейна з повним робочим днем в підземних умовах праці;

З 29.06.2006 р. по 12.10.2006 р.- підземним заступником начальника дільниці № 18 шахти Ювілейна, з повним робочим днем в підземних умовах праці;

З 12.10.2006 р. по 08.12.2011 р.- підземним заступником начальника підземної дільниці № 13 шахти Ювілейна, з повним робочим днем в підземних умовах праці;

З 08.12.2011 р. - 30.07.2014 р.- підземним начальником дільниці № 13 шахти Ювілейна, з повним робочим днем в підземних умовах праці;

З 05.09.2014 р. по 07.08.2023 р. - диспетчером виробничого відділу апарату управління ПрАТ «СУХА БАЛКА», диспетчером енергетичного цеху дільниці №1 ПАТ «СУХА БАЛКА».

Згідно з п. 2 Акта про нещасний випадок № 2 від 22.02.1999 нещасний випадок стався з ОСОБА_1 за таких обставин: 17.12.1999 р. в ІІ зміну заступник начальника дільниці № 1 ОСОБА_1 для забезпечення контролю за станом техніки безпеки відвідав підземні гірничі роботи в блоці 7-11, поклади "Головна". О 12: 30 год ОСОБА_1 , перебуваючи у штреці в/б, I п/пов покладів Головна", горизонту 1020 м. побачив, що в рудозвалювальний № 8 по откосу гірничої маси з рудозвалювального повстаючого № 10, пройденого до IV н/пов, надходять буровий шлам та вода. З метою запобігання надходження гірничої маси до рудозвалювального повстаючого № 8 ОСОБА_1 вирішив встановити дошку для вловлювання шламу на відкосі гірської маси, в районі сполучення рудозвалювального повстаючого № 10 зі штреком скріплення в/б. Під час встановлення дошки, неочікувано обваленою заводненою гірською масою ОСОБА_1 збило з ніг та він впав на грохотні грати рудозвалювального повстаючого № 8, травмувавши ліву ногу. Штрек скріплення в/б 7-11 I н/пов, покладів «Головна» гор. 1020 м. в районі сполучення з рудозвалювальним повстаючим № 10 7 вісі, засипаний гірською масою більш ніж на 2/3 поперечного перерізу.

У стані алкогольного або наркотичного сп`яніння ОСОБА_1 не перебував (п. 9.1. Акта).

Особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці комісією з розслідування нещасного випадку в Акті зазначено самого ОСОБА_1 , який порушив §15;16;81 «Єдиних правил безпеки при розробці рудних, нерудних та розсипних корисних копалин підземним способом», та начальника дільниці № 1; причинами нещасного випадку зазначено порушення трудової та виробничої дисципліни, що виявилось в невиконанні службових обов`язків спеціалістами дільниці, шахти.

Згідно з Довідкою МСЕК ДНА-02 № 02662 про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках від 21.12.2005 (а. с. 24) ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати працездатності 15 % первинно тр. каліц. 1999 р.; наявне посилання на акт № 2 від 17.02.1999.

Згідно з Довідкою МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках від 11.07.2017 (а. с. 23) ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати працездатності - 35 %, з них 20 % по ХОЗЛ, 15 % по тр. каліц. 1999 р.

Зміст правовідносин сторін у цьому спорі складають відносини, що пов`язані з нещасним випадком на виробництві, що стався з працівником (позивачем), обставин заподіяння внаслідок цього йому моральної шкоди та наявність або відсутність підстав для відшкодування такої шкоди з боку відповідача. Постає також питання, у разі наявності підстав для відшкодування шкоди, про її розмір та, у разі стягнення, питання про урахування чи неврахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Позовну заяву обґрунтовано втратою працездатності на 15% внаслідок нещасного випадку.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Оцінка аргументів сторін та висновки суду.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, серед іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно з ч. 3, 4 зазначеної статті, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з ч. 3 ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці; забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на роботодавця.

Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, що запобігають виробничому травматизму, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань у працівників.

Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, що становить явну небезпеку для життя працівника, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. Працівник має право відмовитися від виконання дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, що становить небезпеку для життя чи здоров`я такого працівника або людей, які його оточують, і навколишнього середовища.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах, серед яких - принцип пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці.

Згідно зі ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача незалежно від вини роботодавця/органу державної влади.

Вина не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правопорушення, який є підставою для відшкодуванню моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві, де працювала особа, та наявності моральних страждань працівника. При цьому презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 225/4242/21).

З досліджених доказів суд встановив причинно-наслідковий зв`язок між роботою на підприємстві, нещасним випадком, пов`язаним з виконанням ним трудової функції, послідуючим трудовим каліцтвом та втратою ОСОБА_1 працездатності в розмірі 15%.

Заподіяння йому моральної шкоди позивач прямо пов`язує з фізичними стражданнями (ниючим болем у нозі, підвищеною чутливістю до змін погодних умов, загальним дискомфортом у повсякденній діяльності), що порушують його звичний спосіб життя та нормальні життєві зв`язки; неможливістю вести повноцінне життя, необхідністю додаткових зусиль для організації побуту та соціальної адаптації; необхідністю періодичного лікування, що, в свою чергу, супроводжується фізичним болем і дискомфортом.

Шкода здоров`ю позивача внаслідок нещасного випадку на виробництві підтверджується матеріалами справи, дослідженими судом (описані вище у цьому рішенні).

Суд вважає, що стан здоров`я будь-якої людини впливає на її психоемоційний стан, а шкода здоров`ю може призводити до виникнення моральної шкоди.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 (далі «Постанова № 4»), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, серед іншого, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, при настанні інших негативних наслідків.

Отже, суд встановив також наявність моральної шкоди, заподіяної позивачу.

Щодо суб`єкта, який повинен відшкодувати моральну шкоду.

Питання, яке постало перед судом: хто повинен відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду - роботодавець чи Пенсійний фонд України, який заявлений відповідачем у цьому спорі.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст. 4 Закону України від 14.01.1998 року №16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-XIV від 23.09.1999 року, який набрав чинності з 01.04.2001 року (далі Закон №1105-XIV від 23.09.1999 року). Норми вказаного Закону №1105-XIV від 23.09.1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23.02.2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абз. 4 ст. 1); у разі настання страхового випадку Фонд (на момент дії редакції Закону - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України) зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (п.п. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч. 3 ст. 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч. 3 ст. 34). З огляду на положення ст. ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону №1105-XIV від 23.09.1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»(зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 23.01.2019р. по справі №210/2104/16-ц, провадження № 14-597цс18. Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності вперше.

Як встановлено судом, позивачу встановлено стійку втрату працездатності 21.12.2005 (а. с. 24). Отже, право на відшкодування моральної шкоди також виникло у позивача 21.12.2005.

Частинами 1, 3 ст. 28 Закону №1105-XIV від 23.09.1999 року в редакції, чинній на час встановлення позивачеві стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до ст. 13 зазначеного Закону №1105-XIV від 23.09.1999 року, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Пунктом 27 ст. 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, пп. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону № 1105-XIV від 23.09.1999 року, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Крім того, Законом України від 23.02.2007 року №717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20.03.2007 року, виключено ч. 3 ст. 34 Закону № 1105-XIV від 23.09.1999 року, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України у рішенні від 08.10.2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28.12.2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкового державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності 01 січня 2015 року.

Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкового державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст. 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, з урахуванням зазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду (на час виникнення спірних правовідносин - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України) з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкового державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 20 березня 2007 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18).

Отже, якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілому професійної працездатності, виникло у особи до набрання чинності Законом України від 23.02.2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року, тобто до 20.03.2007 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду.

Такі правові висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18), у постанові від 23.01.2019 року у справі №210/2104/16-ц (провадження №14-597цс18) та у постанові від 20.11.2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19).

01 січня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ, яким припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року. Відповідно до пп. 2, 7 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ, Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Стягнення та погашення заборгованості із страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, пенсійне страхування, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у тому числі у судовому порядку, у справах про банкрутство, за виконавчими документами, провадження за якими відкрито до набрання чинності цим Законом, здійснюють територіальні органи Пенсійного фонду України. На час встановлення Позивачу втрати професійної працездатності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався саме на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, правонаступником якого є Пенсійний фонд України.

Отже, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є належним відповідачем у цій справі та саме воно повинно відшкодувати позивачу моральну шкоду.

Щодо розміру моральної шкоди.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України в редакції, що діяла станом на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Суд також враховує, що розумність, виваженість та справедливість швидше філософські поняття, і законом не визначені. Цивільний процесуальний кодекс України говорить про розумність строків розгляду справи судом. Частина 3 ст. 23 Цивільного кодексу України визначає, що при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Водночас критерії цих категорій не встановлені. Терміну «виваженість» ні ЦПК України, ні ЦК України не містять.

У тлумачних словниках термін «виважений» є синонімом до слів «обережний», «поміркований».

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц міститься такий правовий висновок: «Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.» (п. 90).

Водночас розуміння безпідставного збагачення та його критерії не визначені.

Якщо говорити про розумне задоволення потреб позивача застосовно до обставин цієї справи, суд вважає, що треба оцінювати неможливість покращення стану здоров`я ОСОБА_1 , в аспекті, пов`язаному з трудовим каліцтвом, яке безпосередньо впливає на його психоемоційний стан, тривалість вимушених змін (саме каліцтво наявне вже протягом 25 років).

Враховуючи, що об`єктивні конкретні критерії визначення розміру моральної шкоди - відсутні, суд визнає факт суб`єктивності в оцінці будь-ким розміру моральної шкоди (включно з особою, якій така шкода заподіяна) як розумного та справедливого.

Враховуючи зазначене, тяжкість вимушених змін у житті, незворотність шкоди здоров`ю, суд дійшов висновку, що присудження позивачу 150 000 грн моральної шкоди буде справедливим, розумним, співмірним і не призведе до безпідставного збагачення позивача.

Щодо підстав утримання/неутримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів з присуджуваної моральної шкоди.

Стягнення моральної шкоди слід здійснювати з урахуванням утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів з огляду на таке.

У пункті 163.1 статті 163 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту).

Відповідно до пункту "а" підпункту164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року N 466-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві", який набрав чинності 23.05.2020, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

У попередній редакції зазначена норма права передбачала, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Тобто з 23.05.2020 пункт "а" підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами "а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом".

Застосування сполучника "а також" підтверджує, що згаданий перелік був доповнений новою нормою права, яка не змінює зміст інших складових частин пункту "а" підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, як до 23.05.2020, так і чинним податковим законодавством передбачається, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю (в тому числі моральної) не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19.05.2021 у справі № 180/377/20.

На підставі зазначеного суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». За подання до суду позову позивач, якби не був звільнений від сплати, сплатив би 3 028,00 грн. Відповідно, судовий збір в цьому розмірі покладається на відповідача.

На підставі зазначеного, керуючись статтями 62, 76-81, 89, 141, 178, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ухвалив таке.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» про відшкодування моральної шкоди задовольнити повністю.

Стягнути з ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень з урахуванням утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути з ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ на користь держави судовий збір в розмірі 3 028,00 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ГОЛОВНЕ УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ, місцезнаходження: 49094,м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 26; ідентифікаційний код 21910427.

Повний текст рішення суду складено та підписано 11 серпня 2025 року.

Суддя: М. В. Швець