Єдиний унікальний номер судової справи: 489/3505/25
Номер провадження 22-ц/812/1530/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: позивачки - ОСОБА_1 її представника - адвоката Орловського М.А., представника відповідача адвоката Ютовця О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення не виплаченої частки доходів, отриманих від здачі будинку в оренду

в с т а н о в и л а:

У травні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Орловський М.А. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої частки доходів, отриманих від здачі будинку в оренду.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить житловий будинок АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності по частки за кожним. У вказаному будинку позивачка зареєстрована та використовувала його для постійного проживання разом зі своїм неповнолітнім сином. З початком повномасштабної збройної агресії РФ проти України, була змушена виїхати за межі України разом з дитиною.

04 лютого 2025 року ОСОБА_1 повернулася до України і приїхавши до будинку виявила, що в ньому змінені замки на воротах та вхідних дверях. Викликавши працівників поліції, їй стало відомо, що в будинку проживають сторонні особи, які пред`явили їй договір оренди квартири/будинку № 01/10 від 01 жовтня 2024 року укладеного між ОСОБА_2 та БО БФ «Глобал Емпавермент мінш юа», за умовами якого відповідач передав в оренду належний на праві спільної часткової власності житловий будинок. Ціна договору оренди складає 37 000 грн в місяць та 37 000 грн - гарантійний платіж відповідно до п. 3.3 договору. Договір оренди діяв 4 місяці і 3 дні, за які відповідач отримав дохід, який є спільною частковою власністю - орендну плату у сумі 148 000 грн та 37 000 грн. гарантованої (заставної) плати, всього 185 000 грн.

Посилаючись на викладене та на те, що кошти отримані від здачі в оренду будинку, який перебуває у спільній частковій власності, мають бути розподілені в рівних частинах відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності, позивачка просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у сумі 92 500 грн, в якості не виплаченої їй частки доходів, отриманих від здачі в оренду будинку АДРЕСА_1 за період з 01 жовтня 2024 року по 04 лютого 2025 року.

У відзиві на позов, ОСОБА_2 просив відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 . Посилається на те, що він з`явився у будинку після отримання рішення суду про виселення чоловіка позивачки - ОСОБА_3 у грудні 2022 року. До цього часу будинком не користувався близько трьох років, але був змушений погашати борги за комунальні послуги, які були використанні позивачкою та її друзями, які проживали у будинку. У присутності поліції, в грудні 2022 року він зайшов до будинку та зафіксував його жахливий стан після позивачки, все потребувало негайного ремонту. На погашення заборгованості за комунальні послуги та ремонт будинку позивачка коштів не надавала. З лютого 2025 року позивачка знову проживає у даному будинку та не оплачує рахунки за комунальні послуги як співвласниця будинку. Доводи позивачки щодо отримання доходів від здачі в оренду будинку є необґрунтованими.

Від представника позивачки - адвоката Орловського М.А. надійшла відповідь на відзив, якому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказує на те, що відповідач у своєму відзиві посилається на рішення суду про виселення ОСОБА_3 в грудні 2022, однак вказана особа проживає та зареєстрована за іншою адресою. Крім того, ОСОБА_4 у вказаний період взагалі відсутній на території України. У відзиві відповідач вказує на наявність виконавчого провадження щодо заборгованості за газопостачання у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не дивлячись на те, що позивачка покинула територію України через збройну агресію 23 березня 2022 року та повернулася в Україну лише 01 лютого 2025 року. Позивачка так само сплачувала рахунки за комунальні послуги у вказаному будинку. Крім того, у вказаному будинку також проживав їх спільний син. В період відсутності позивачки в Україні відповідач регулярно здавав будинок погодинно без її відома.

Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину доходів згідно частки у спільному майні, отриманих від здачі в оренду житлового будинку АДРЕСА_1 , що становить 92 500 грн без урахування податків і зборів.

Рішення суду мотивовано тим, що згідно зі статтею 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ураховуючи розмір частки позивачки ОСОБА_1 у спільній частковій власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , а саме 1/2 частки, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки суми орендної плати у розмірі 92 500 грн, без урахування податків і зборів.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, не встановлення фактичних обставин справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано вимоги ч.4 ст. 319 ЦПК України, адже створивши заборгованість по сплаті комунальних послуг, позивачка умисно не погасила платежів і продовжує ту саму практику після повернення в Україну. Суд всупереч вимогам ст. 76 ЦПК України ці факти не прийняв до уваги, оскільки вважає, що ці обставини не стосуються справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки - адвокат Орловський М.А. просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 по частки за кожним на підставі договору купівлі-продажу від 19 березня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Рудою О.М., р/№ 1-421 (а.с.6-7).

Право спільної часткової власності зареєстровано за сторонами, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 04 травня 2025 року (а.с.20).

07 липня 2020 ОСОБА_6 зареєструвала шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_7 », що вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Центральним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 29 вересня 2020 року (а.с.19).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 06 квітня 2024 року за № 2024/003436139, зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 з 18 грудня 2018 року АДРЕСА_1 (а.с.5).

01 жовтня 2024 року між ОСОБА_2 (далі - наймодавець) та БО БФ «Глобал Емпавермент мінш юа» (далі - наймач) укладено Договір найму (оренди) квартири/будинку АДРЕСА_2 (далі Договір), відповідно до якого, предметом договору є тимчасова передача в найм (оренду) на оплатній основі житлового приміщення - будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з усіма невід`ємними технічними пристроями, побутовою технікою та предметами домашньої обстановки згідно специфікації №1 до цього договору (надалі - Договір) (а.с.8-10).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог, позивачка посилається на те, що відповідач без її згоди уклав договір оренди з БО БФ «Глобал Емпавермент мінш юа», а відтак кошти отримані від здачі в оренду будинку, який перебуває у спільній частковій власності мають бути розподілені в рівних частинах відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія дійшла таких висновків.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частиною першою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно зі статтею 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статі 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (частина перша статті 761 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 793 ЦК України що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що з початком повномасштабної збройної агресії РФ проти України вона була змушена виїхати за межі України разом з дитиною. Повернувшись до України 04 лютого 2025 року, виявила, що в належному їй на праві часткової власності, спірному будинку проживають сторонні особи, які пред`явили їй договір оренди квартири/будинку № 01/10 від 01 жовтня 2024 року та який перебував в оренді 4 місяці і 3 дні, за що відповідач отримав орендну плату у розмірі 148 000 грн + гарантійний платіж у сумі 37 000 грн, всього 185 000 грн.

Вказані обставини відповідачем не оспорюються.

Так, відповідно до п. 3.1 Договору, загальна договірна ціна до нарахування складає 37000 грн. За домовленістю сторін, щомісячна плата за користування об`єктом нерухомості вноситься наймачем у грошовій формі на рахунок/банківську карту наймодавця після сплати податків і становить 29 785 грн за кожен місяць строку найму зазначеного в договорі.

Згідно п. 3.3, 3.4 Договору, в момент укладення договору наймач виплачує наймодавцю заставний (гарантійний) платіж, суму в національній валюті в гривні у розмірі 37 000 грн. Зазначена в п. 3.3 заставна (гарантійна) сума повертається наймачеві в повному обсязі не пізніше двох банківських днів з моменту закінчення найму в разі дотримання умов, зокрема, в момент закінчення строку дії договору найму, в тому числі, у випадку дострокового розірвання, крім випадку, передбаченого абзацом 4 п. 3.5 Договору.

Заставна (гарантійна) сума зазначена в п. 3.3 не повертається наймачеві у разі, зокрема, коли договір найму розірвано з ініціативи наймача раніше 12 місяців після набуття договору чинності (п. 3.5 Договору).

Пунктом 4.1 Договору передбачено термін дії договору з 01 жовтня 2024 по 31 травня 2025 року.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції вірно вважав за необхідне стягнути з відповідача отриману ним орендну плату за здачу в оренду будинку відповідно до розміру частки позивачки ОСОБА_1 у спільній частковій власності частини.

Разом з тим, стягнувши на користь позивачки орендну плату у розмірі 92 500 грн, без урахування податків і зборів суд не звернув уваги на наступне.

За домовленістю сторін, щомісячна плата за користування об`єктом нерухомості вноситься наймачем у грошовій формі на рахунок/банківську карту наймодавця після сплати податків і становить 29 785 грн за кожен місяць строку найму зазначеного в договорі (п. 3.1 Договору).

А відтак, розмір орендної плати отриманої відповідачем необхідно рахувати виходячи із суми 29 785 грн за кожен місяць, оскільки плата наймачем за умовами договору вносилася на рахунок відповідача після сплати податків, як юридичною особою.

Отже, розмір 1/2 частини доходів, отриманих від здачі в оренду житлового будинку АДРЕСА_1 становить 78 070 грн (29 785 грн х 4 міс) + 37 000 грн) : 2.

За таких обставин, рішення суду на підставі п. 1, 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки 1/2 частину доходів, отриманих від здачі в оренду житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 78 070 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано вимоги ч.4 ст. 319 ЦПК України, адже створивши заборгованість по сплаті комунальних послуг позивачка умисно не погасила платежів і продовжує ту саму практику після повернення в Україну, не впливають на висновки суду про стягнення з відповідача частини отриманих доходів, оскільки суд першої інстанції правильно виходив з підстав та предмету розгляду даної справи.

Інші доводи не впливають на обґрунтовані висновки суду та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в повному обсязі з ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

За положеннями статті 382 ЦПК України у постанові апеляційної інстанції у випадку скасування або зміни рішення зазначається новий розподіл судових витрат, понесених з розглядом справи у суді першої інстанції.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду змінено то на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки 1 022,25 грн судового збору за подання позову пропорційно задоволеним вимогам (84% х 1 211,20 грн) а з позивачки на користь відповідача 283,42 грн за подання апеляційної скарги (15, 6% х 1815,80 грн).

На підставі ч.10 ст. 141 ЦПК України здійснивши взаєморозрахунок з відповідача на користь позивачки слід стягнути 738,83 грн (1022,25 грн - 283,42 грн) судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2025 року змінити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення не виплаченої частки доходів, отриманих від здачі будинку в оренду - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 1/2 частину доходів, отриманих від здачі в оренду житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 78 070 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 738,83 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 01 вересня 2025 року.