Провадження № 2/466/791/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Невойта П.С.,

секретаря с/з Мацелюх І.І.,

справа 466/10741/24

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 05.09.2024 р., -

за участю представника позивача адвоката Галайського О.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача 2 адвоката Шокала В.С.,

у с т а н о в и в:

24.10.2024 р. через систему «Електронний суд» адвокат Галайський Орест Вікторович в інтересах ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 та просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу Chevrolet Bolt EV, д.н.з. НОМЕР_4 , 2018 р. в., №4619/2024/4863536 від 05.09.2024, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; судові витрати покласти на відповідачів.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 84 900 доларів США, що було еквівалентно 3230445,00 грн., які зобов`язувався повернути до 12.02.2024, згідно розписки від 07.02.2024. Своє зобов`язання ОСОБА_2 не виконав, кошти позивачеві у визначений строк не повернув. Зважаючи на це, позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за розпискою.

05.09.2024 ОСОБА_2 було укладено з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу транспортного засобу №4619/2024/4863536, предметом якого був транспортний засіб Chevrolet Bolt EV, д. н. з. НОМЕР_5 , 2018 р. в., що належав ОСОБА_2 .

Правочин був вчинений після того, як позивач почав вчиняти дії щодо повернення боргу від відповідача. Позивач вважає, що ОСОБА_2 вирішив вчинити оспорюваний правочин лише з метою недопущення стягнення на майно боржника в майбутньому. Позивач стверджує, що ОСОБА_2 продовжує користуватись відчуженим автомобілем, що свідчить про те, що реального наміру відчужувати транспортний засіб він не мав.

Позивач зазначає, що оспорюваний правочин містить усі ознаки фраудаторності, що є підставою для визнання такого недійсним. В зв`язку з наведеними обставинами позивач змушений був звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою від 28.10.2024 суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

07.11.2024 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Галайський Орест Вікторович подав письмову заяву про розгляд справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою сервісу «ЕASYCON».

Ухвалою від 22.11.2024 суд постановив проводити розгляд справи в режимі відеоконференції за участі представника позивача Галайського Ореста Вікторовича, який прийматиме участь поза межами приміщення суду з використанням сервісу «ЕASYCON» з використанням власних технічних засобів.

18.01.2025 представник позивача подав клопотання про долучення до матеріалів справи №466/10741/24 рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10.01.2025 у справі №466/10737/24, яким було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою.

23.01.2025 представник відповідачки 2 ОСОБА_3 адвокат Шокало В. С. подав відзив на позовну заяву. Вважає, що оскаржуваний позивачем правочин не містить жодної із ознак фіктивності. Так, відповідачка 2 набула право власності на автомобіль Chevrolet Bolt EV, д. н. з. НОМЕР_6 , 2018 р. в. у встановленому законом порядку та на законних підставах. Оскаржуваний договір був оплатним. Стверджує, що на час укладення оскаржуваного договору не було відкрито судове провадження у справі про стягнення боргу, не було відкрито виконавче провадження про стягнення заборгованості, на транспортний засіб не було накладено жодних обтяжень, зокрема арештів чи заборони відчуження. Фотознімки, надані позивачем, де нібито ОСОБА_2 користується транспортним засобом після укладення оскаржуваного договору, не можуть вважаться належними та допустимими доказами. Представник відповідачки 2 вказує, що судова практика Верховного Суду, на яку посилається позивач, є не релевантною. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину просив відмовити в повному обсязі.

31.01.2025 представник позивача подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що факт оплатності/неоплатності правочину не може бути покладено в основу відмови від позову щодо оскарження правочину кредитором, який був вчинений на шкоду такому кредитору. Оскаржуваний правочин є сумнівним протягом усього часу існування заборгованості боржника незалежно він наявності позовної заяви, накладеного арешту, відкритого судового провадження та/або виконавчого провадження.

07.02.2025 представником відповідачки 2 було подано заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що позивачем доказово не доведено жодної із п`яти ознак, які Верховний Суд визначив для кваліфікації договору, як фраудаторного (постанова від 01 квітня 2020 року у справі №182/2214/16-ц).

11.03.2025 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти заявленого позову. Відповідач вказує, що відсутня підстава для визнання оскаржуваного позивачем договору недійсним, оскільки заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10.01.2025 у справі №466/10737/24, яким було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою скасоване судом, справа №466/10737/24 знаходиться на розгляді в суді першої інстанції, тобто немає судового рішення, яке набрало законної сили, яким би визнавався факт його боргу перед позивачем. Зазначає, що періодично проводив погашення боргу перед позивачем, що можуть підтвердити свідки, не було відкрито виконавчого провадження про стягнення заборгованості, жодна особа не була введена в оману щодо обставин правочину або дійсних намірів учасників. Відповідач стверджує, що є фізичною особою-підприємцем, у нього є кошти, відповідно він не перестав бути платоспроможним внаслідок продажу автомобіля.

18.03.2025 року представник позивача подав відповідь на відзив, де зазначив, що будь-який правочин вчинений боржником за час існування боргу ставиться під сумнів щодо його добросовісності. Недобросовісність боржника ОСОБА_2 не повинна ставити в залежність можливість позивача захистити та відновити свої порушені права та інтереси. Заперечує факт повернення відповідачем боргу.

21.03.2025 та 05.05.2025 представник відповідачки 2 подав письмові пояснення, в яких зазначив, що позивач не наводить доказів недобросовісності ні продавця автомобіля ОСОБА_4 , ні покупця ОСОБА_5 нормативно-правовим актом не передбачено заборони власнику майна володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном. Стверджує, що перекладення на відповідачку 2 як теперішню власницю автомобіля, яка жодного порушення не вчинила, набула майно у власність на підставі відплатного договору, наслідків діяльності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на відповідачку 2 ОСОБА_3 , а тому буде непропорційним втручанням у права такої особи з боку держави.

Ухвалою від 06.05.2025 суд перейшов до розгляду справи по суті.

В судовому засіданні представник позивача, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідачки 2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.

В судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_6 , яка повідомила про те, що ОСОБА_2 є колишнім чоловіком, шлюб з яким розірвано. На час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля, вони проживали однією сім`єю. Договір укладався відкрито, та за транспортний засіб були оплачені кошти продавцю. Колишній чоловік деколи використовував автомобіль, т.я. його придбала знайома особа і тільки за її дозволом.

Приймаючи до уваги пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики в розмірі 84 900 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 12.02.2024, що підтверджується розпискою від 07.02.2024, копія якої знаходиться в матеріалах справи (том 1, арк.спр.44). Позивач зазначає, що Відповідач ОСОБА_2 кошти йому у повному розмірі та у визначений строк не повернув, а тому звернувся до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 10.01.2025 у справі №466/10737/24 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 , 84 900 (вісімдесят чотири тисячі дев`ятсот доларів США), що еквівалентно 3 230 445 грн.(три мільйони двісті тридцять тисяч чотириста сорок п`ять гривень) боргу за розпискою про повернення коштів від 07.02.2024 року, а також 3 % річних в сумі 1 753,67 доларів США, що на момент ухвалення рішення суду 10.01.2025 року, по курсу Національного Банку України становить 74, 149 грн.60 коп.( сімдесят чотири тисячі сто сорок дев`ять гривень шістдесят копійок) та судовий збір в розмірі 12 112 грн.( дванадцять тисяч сто дванадцять гривень).

За заявою відповідача Шевченківський районний суд м.Львова ухвалою від 26.03.2025 постановлено заяву ОСОБА_2 задовольнити. Скасувати заочне рішення Шевченківського райсуду м. Львова від 10.01.25 у справі №466/10737/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. На час ухвалення рішення справа знаходиться на розгляді в Шевченківському районному суді м. Львова.

05.09.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №4619/2024/4863536, за яким ОСОБА_3 придбала транспортний засіб Chevrolet Bolt EV, д.н.з. НОМЕР_5 , 2018 р. в., що належав ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання вказаного договору недійсним, позивач посилається на ч. 1, 5 ст. 203, ч. 1 ст. 234 ЦК України та обґрунтовує такі вимоги тим, що спірний договір фактично спрямований на припинення права власності ОСОБА_2 на автомобіль з метою унеможливлення виконання останнім своїх грошових зобов`язань перед позивачем, що підтверджується копією розписки від 07.02.2024.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц виклала правовий висновок про те, що «… фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України «Про виконавче провадження»). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункту 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою, третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Отже, закон не виключає визнання недійсним правочину, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника і пов`язаного із зловживанням правом, на підставі загальних засад цивільного законодавства».

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 виклав висновок про те, що «… недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник (продавець), у відношенні якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та проти якого розпочате виконавче провадження по його стягненню і який відчужує майно на підставі оплатного договору купівлі-продажу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Зазначені правові висновки містяться, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2024 року у справі №686/28882/23 зазначив, що критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього вимоги про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Судом встановлено, що між сторонами укладений договір позики грошей, що підтверджується письмовою розпискою від 07.02.2024 року. Термін повернення коштів зазначено 12 лютого 2024 року. Позивач звернувся до суду з позовом 24.10.2024 року, в той час коли у відповідача виник обов`язок виконання грошового зобов`язання. Отже, суд вважає, що позов може бути заявлений з підстав наведених в ньому, як захист своїх порушених прав та інтересів.

Однак, суд зазначає, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладено 05.09.2024 року. Згідно умов Договору, такий є оплатним, автомобіль проданий за ціною 571 000 грн., що за курсом НБУ станом на дату укладення договору становить 13 835,72 дол. США.

Позивач не надав доказів, що підтверджують факт наявності родинних зв`язків між відповідачами, так само не доведено неплатоспроможності відповідача ОСОБА_2 після продажу автомобіля.

Згідно матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є ФОП, надав виписки з банківського рахунку про рух коштів, що свідчить про наявність офіційного доходу відповідача.

За вказаних обставин суд приходить до висновку, що в справі відсутні підстави стверджувати про укладення спірного договору задля ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов`язань перед ОСОБА_1 .

Враховуючи вищенаведене, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин містить ознаки фраудаторності, тобто що такий вчинений виключно на шкоду позивачеві як кредитору. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу Chevrolet Bolt EV, д.н.з. НОМЕР_4 , 2018 р.в., №4619/2024/4863536 від 05.09.2024, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відсутні.

Право на судовий захист пов`язане виключно з порушенням певних суб`єктивних прав особи (позивача). Тобто, суд може захистити лише порушене право. Порушення прав, свобод чи інтересів особи є однією і обов`язкових умов надання судового захист, а факт відсутності такої умови виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів (абз. 2 п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

У справі «Серявін та інші проти України», №4909/04, §58, рішення від 10.02.2010 Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на встановлені судом обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, що не підтверджені належними та достатніми у їх сукупності доказами, суд приходить до висновку про безпідставність заявленого позову.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу Chevrolet Bolt EV, д.н.з. НОМЕР_4 , 2018р.в., №4619/2024/4863536 від 05.09.2024р. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та стягнення судових витрат відмовити повністю.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст судового рішення виготовлений 16.06.2025.

Суддя П. С. Невойт