Справа № 931/249/25
Провадження № 2/931/165/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року селище Локачі

Локачинський районний суд Волинської області

у складі: головуючого - судді Масляної С.В.,

за участю: секретаря - Проскуненкової А.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Локачах в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Локачинської селищної ради Володимирського району Волинської області, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно,

встановив:

02 квітня 2025 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Локачинської селищної ради Волинської області, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно. Позов мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мама - ОСОБА_4 . Відповідно до свідоцтва права на спадщину вона після смерті матері за заповітом успадкувала 3/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 та оформила право власності. Зазначає, що із заявою про прийняття спадщини звернулась також її рідна сестра -громадянка російської федерації - ОСОБА_3 , яка прийняла 1/4 частку в спадковому майні, однак свої права не оформила по даний час. З моменту подачі заяви про прийняття спадщини по даний час відповідач ОСОБА_3 не подавала заяву про оформлення своїх спадкових прав, жодного разу не була у вищезазначеному будинку та не цікавилась його станом. Зауважує, що з 2012 року вона відкрито та безперервно володіє зазначеним вище нерухомим майном, утримує в належному стані, сплачує всі обов`язкові платежі. Зазначає, що оскільки вона одноособово володіє, користується, а також утримує житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , однак, не може оформити право власності на цілий об`єкт, вимушена звернутись до суду за захистом свого невизнаного права, посилаючись на норми ст. 344 ЦК України.

Враховуючи вищезазначене, просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Локачинського районного суду Волинської області від 07 квітня 2025 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 07 травня 2025 року.

Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 07 травня 2025 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті, задоволено клопотання позивача про виклик свідків та витребувано матеріали спадкової справи до майна померлої ОСОБА_4 у приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г.

Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 11 червня 2025 року витребувано матеріали спадкової справи до майна померлої ОСОБА_4 з Волинського обласного державного нотаріального архіву.

Позивач у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. В судовому засіданні 11.06.2025 року позов підтримала, просила його задовольнити. Зазначила, що за заповітом після смерті матері успадкувала житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . З заявою про прийняття спадщини після смерті матері звернулася також її рідна сестра ОСОБА_3 , громадянка рф та оскільки на момент смерті матері остання мала право на обов`язкову частку у спадщині в розмірі вищевказаного будинку, вона за заповітом оформила спадщину лише на будинку. Сестру вона останній раз бачила на 3-ій день після похорону мами. Після цього сестра не приїжджала, вони не спілкуються. Таким чином, весь цей час, більше 10 років вона добросовісно, безперервно володіє будинком повністю, доглядає за ним, а тому вважає, що є всі підстави для набуття нею права власності на 1/4 будинку за набувальною давністю.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та просив його задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 21 липня 2025 року від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі, просить розглянути справу за наявними у справі матеріалами (а.с. 92-93).

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань, заяв, відзиву на позов не надійшло. (а.с. 89).

Враховуючи вимоги ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача, представника відповідача та відповідача.

11.06.2025 року в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які, кожен зокрема, повідомили, що знають позивача ОСОБА_2 , є її сусідами, та підтвердили, що вона дійсно з 2012 року відкрито, добросовісно та безперервно володіє будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , утримує його.

Заслухавши пояснення представника позивача, покази свідків, дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 (мама позивача) померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.72 зворот) і після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої, окрім іншого майна, увійшов житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 72).

Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.12.2011 року, зареєстрованого за Р№ 1381 приватним нотаріусом Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильним І.Г., вбачається, що ОСОБА_2 є спадкоємцем майна ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщина складається з часток житлового будинку з надвірними будівлями за номером АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав № 33182858 від 15.02.2012 року частки будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва на право на спадщину (а.с. 5).

З виписок по рахунках за спожиту електричну енергію та квитанцій про сплату за розподіл природного газу, об`єкт: житловий будинок, адреса: АДРЕСА_1 , вбачається, що споживачем та платником є ОСОБА_2 (а.с. 6-7).

З роз`яснень по спадковій справі від 09.07.2023 року № 243/02-14, наданих ОСОБА_2 приватним нотаріусом Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильним І.Г., вбачається, що 27.12.2011 року з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 звернулася сестра позивача, громадянка російської федерації - ОСОБА_3 , як спадкоємиця, яка має право на спадщину відповідно до ст. 1241 Цивільного кодексу України (а.с. 8).

З довідки про вартість майна житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 22.10.2024 року становить 207480 грн (а.с. 9).

З копії спадкової справи № 123 до майна померлої ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті матері звернулися ОСОБА_2 , яка отримала свідоцтва про право на спадщину в розмірі часток усього майна, та ОСОБА_7 , яка є спадкоємцем в порядку ст. 1241 ЦК України, яка 28.07.2011 року подала заяву про прийняття спадщини, однак, не оформила своїх спадкових прав, у тому числі на частку житлового будинку (а.с. 74).

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Зазначена правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 463/6829/21-ц, провадження № 61-12264св22.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 є власником частки житлового будинку, розташованого за адресою: що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених вище висновків, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі №293/312/15-ц, від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23), від 27 березня 2024 року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 своєю заявою від 28.07.2011 року прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_4 відповідно до ст. 1241 ЦК України та має право на частки будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , хоча і не оформила своїх спадкових прав. Отже, зазначене нерухоме майно має власника з моменту відкриття спадщини і на теперішній час.

У матеріалах справи також відсутні відомості, які б свідчили про відмову ОСОБА_3 від своєї частки будинку у встановленому законом порядку, від свого права на нього.

Крім того, як вбачається із змісту позовної заяви, позивач завжди знала про власника частки вищевказаного нерухомого майна.

Зазначені факти виключають можливість застосування положення ст. 344 ЦК України.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, позивачу було відомо про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірне нерухоме майно -1/4 частку житлового будинку, і зазначене нерухоме майно має власника, ним є відповідачка ОСОБА_3 , яка, хоча і не отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно у порядку спадкування, не відмовилася у встановленому законом порядку від права власності на нього, сам по собі факт відкритості користування позивачем вказаним спірним майном та утримання в належному стані не є підставою для виникнення у неї права власності на майно за набувальною давністю, а тому суд вважає, що позивачем не доведено в сукупності усіх обставин, передбачених ст.344 ЦК України, необхідних для набуття права за набувальною давністю, оскільки лише за сукупністю визначених ч.1 ст.344 ЦК України умов набувається право власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги до ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Покази допитаних судом свідків не спростовують висновків суду.

Крім того, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Оскільки в даному випадку власник майна відомий і позивачем пред`явлено вимоги до ОСОБА_3 , то Локачинська селищна рада в даній справі є неналежним відповідачем і позовні вимоги до органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, не підлягають до задоволення через пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати позивачу відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 316, 317, 328, 344 ЦК України, ст.ст. 82, 141, 142, 211, 247, 258-259, 263, 265, 268, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Локачинської селищної ради Володимирського району Волинської області, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 08.08.2025 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач: Локачинська селищна рада Володимирського району Волинської області, адреса: 45500, селище Локачі вул. Миру, 37 Володимирського району Волинської області, код ЄДРПОУ - 04332182.

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП - невідомий.

Суддя Локачинського районного суду С.В. Масляна