Справа № 523/9653/25
Провадження №2/523/4751/25

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2025 р. м. Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси

у складі: головуючої судді Кремер І.О.,

з участю секретаря судового засідання Павлова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 24 в м. Одеса цивільну справу № 523/9653/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації втрати частини грошових доходів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» (надалі ДП «УДЦ «Молода гвардія») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації втрати частини грошових доходів.

Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що ОСОБА_1 з 08.04.2021 по 22.04.2025 працював у ДП «УДЦ «Молода гвардія». Однак, при звільнені із позивачем не було проведено повного розрахунку. Так, заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі становить 63337,79 грн. За розрахунками позивача, з урахуванням невчасної виплати заробітної плати відповідач повинен сплатити компенсацію втрати частини доходів в сумі 9228,75 грн. від суми боргу по заробітній платі. Оскільки вказаними діями відповідача порушено його право на отримання заробітної плати за виконану роботу, просить суд задовольнити даний позов та ухвалили рішення, яким стягнути з ДП «УДЦ «Молода гвардія» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 63337,79 грн., компенсацію втрати частини грошових коштів у розмірі 9228,75 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 19000,00 грн.

Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 30.05.2025 було постановлено проводити розгляд справи у спрощеному провадженні із повідомлення та участю сторін.

Суд констатує, що представником відповідача ОСОБА_2 було подано до суду відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача не заперечує проти задоволення позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 63337,79 грн., однак, у позовній вимозі в частині стягнення компенсації втрати частини грошових коштів просив суд відмовити. Так, заперечую проти задоволення позову в цій частині представник відповідача вказував на те, що виходячи з даних зазначених у позовній заяві ОСОБА_1 , де розрахунок розміру компенсації втрати частини заробітку проведено самим позивачем не мають доказового значення, бо позивачем обраний неналежний спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови позовних вимог. Тобто, виходячи із вищевикладеного вбачається, що розмір компенсації втрати частини заробітку за період з 01.2023 по 04.2025 на користь позивача , як зазначено в позовній заяві, є фактично невірно визначеним та розрахованим, та протирічить чинному законодавству. Отже, вимоги щодо стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати підлягають відмові.

Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну заяву вказував на те, що ОСОБА_1 не звертався до ДП «УДЦ «Молода гвардія» із заявою про нарахування їй компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 01.2023 по 04.2025 року. Така заява є обов`язковою умовою для виникнення права на судовий захист у цій категорії спорів. Відповідно до положень ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а також Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №?159, компенсація підлягає нарахуванню та виплаті роботодавцем у разі порушення строків виплати доходів лише за умови, що відповідна особа звернулася до такого роботодавця із письмовою заявою.

Згідно з частиною першою статті 7 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Тобто законодавець прямо передбачив можливість судового захисту лише у випадку наявності попереднього звернення працівника та отримання ним відмови у виплаті компенсації. У цій справі відповідач не отримував від позивача відповідної заяви, а тому не мав змоги розглянути її по суті та прийняти будь-яке рішення як позитивне, так і відмовне. Таким чином, відсутність первинного звернення до роботодавця унеможливлює кваліфікацію правовідносин як спірних у розумінні процесуального законодавства, а звернення безпосередньо до суду у цьому випадку є передчасним та порушує обов`язкову досудову процедуру врегулювання спору. Крім того, відповідач не відмовляв позивачу у виплаті компенсації, а отже, не вчиняв жодних дій чи бездіяльності, які б могли бути оскаржені в порядку, визначеному статтею 55 Конституції України. Таким чином, право позивача не було порушено, і, відповідно, не існує об`єкта для судового захисту.

Також у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив проте, що оскільки наразі підприємство не функціонує, не має власних джерел доходу на час військової агресії та призупинення діяльності відповідача, усі витрати, пов`язані із забезпеченням функціонування підприємства, у тому числі видатки на заробітну плату працівникам, здійснюються виключно за рахунок фінансування Міністерства соціальної політики України.

Окрім того, до відзиву на позовну заяву представник відповідача Луб В.В. надав до суду заяву про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, обґрунтовуючи яку просив суд зменшити розмір витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу до 2000,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася. Однак, представник позивача подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд провести розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача ДП «УДЦ «Молода гвардія» в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи.

Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд доходить наступного висновку.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

З`ясувавши позиції сторін, а саме твердження позивача та заперечення представника відповідача, викладених у позовній заяві та відзиві на позовну заяву, дослідивши аргументи сторін на надавши оцінку наданим суду доказам, суд доходить наступних висновків по справі.

І. Висновок суду щодо позовної вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 з 08.05.2021 працював на посаді двірника відділу житлово комунального господарства ДП «УДЦ «Молода гвардія».

22.04.2025 наказом № 26/к/тр від 22.04.2025 генерального директора ДП «УДЦ «Молода гвардія» Арсенюка О. позивача було звільнено із займаної посади.

Даний факт підтверджується наявною у матеріалах справи копією Трудової книжки Серії НОМЕР_1 від 29.01.1996 та копією вказаного наказу.

Із наявної в матеріалах справи Довідки про заборгованість по заробітній платі № 18 від 26.03.2025, виданої ДП «УДЦ «Молода гвардія» вбачається, що заборгованість відповідача із виплати заробітної плати ОСОБА_1 за 2023 2024 складає 63337,79 грн.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України, що кореспондується також із приписами ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 24 «Про оплату праці», ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 ЗУ «Про оплату праці» забороняється будь яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій стані 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою потрібно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. Водночас право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести нарахування та виплатити всіх сум, що належать працівникові за відпрацьований час, як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і Кодексу Законів про працю в Україні. Невиконання такого обов`язку є порушенням гарантованих Конституцією та законами трудових прав та охоронюваних законом інтересів працівника, які підлягають захисту в судовому порядку.

За приписами ст. 141 КЗпП України, роботодавець повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, здійснювати заходи щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню), уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Проте, суд констатує, що ДП «УДЦ «Молода гвардія», будучи роботодавцем, не дотримав свого обов`язку законодавства про працю в частині оплати праці позивача, внаслідок чого ОСОБА_1 у період 2023 2024 був позбавлений свого права щодо отримання нарахованої заробітної плати у розмірі 63337,79 грн.

Суд зазначає, що факт заборгованості з виплати заробітної плати ОСОБА_1 у вказаному розмірі також не заперечувався стороною відповідача у поданому відзиві на позовну заяву.

Окремо суд зазначає, що посилання представника відповідача у відзиві на позовну про те, що підприємство наразі не функціонує, не має власних джерел доходу та на час призупинило діяльність всі витрати, у тому числі видатки на заробітну плату здійснюються за рахунок Міністерства соціальної політики України, не спростовують обов`язку підприємства здійснювати повний розрахунок по взятим на себе трудовим зобов`язанням.

Зважаючи на викладене, враховуючи невиконання з боку відповідача вимог КЗпП України та Закону України «Про оплату правці», в частині проведення повного розрахунку за відпрацьований час, а також приймаючи до уваги визнання відповідачем в цій частині позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 63337,79 грн.

ІІ. Висновок суду щодо позовної вимог в частині стягнення компенсації втрати частини грошових.

Відповідно до статті 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У статті 1 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до пункту 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159) компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до пункту 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця.

Оскільки ОСОБА_1 не виплачена заробітна плата за період 2023 2024 на загальну суму 63337,79 грн., що знайшло своє підтвердження під час розгляду даної справи, зазначена позивачем сума підлягає компенсації відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статті 34 Закону України «Про оплату праці».

Отже, з Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини доходів за період 2023 2025, тобто за період визначений позивачем у позовній заяві, з урахуванням принципу диспозитивності, оскільки доказів виплати заборгованості за заробітною платою матеріали справи не містять.

Суд погоджується з наданим та розрахованим позивачем розміром компенсації втрати частини доходів за вказаний вище період на загальну суму 9228,75 грн., який враховує суми щомісячних заборгованостей по заробітній платі, їхній період, величина приросту індексу споживчих цін за вказаний період.

Водночас, згідно принципу змагальності, відповідач, заперечуючи проти правильності проведеного розрахунку не наводить контррозрахунку, який би спростовував розмір та правильність проведеного позивачем розрахунку.

Не заслуговують на уваги та відхиляються судом посилання представника відповідача про передчасність звернення ОСОБА_1 до суду з позовною заявою про стягнення компенсації втрати частини доходів, з огляду на те, що Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зобов`язує роботодавця здійснювати відповідну компенсацію у випадку порушення строків виплати заробітної плати. Загальний аналіз норм вказаного Закону за своїм змістом надає право робітнику на захист його порушених прав в судовому порядку. При цьому вирішення питання стягнення компенсації втрати частини доходів в судовому порядку полягає у доведеності позивачем та встановлення судом факту затримки виплати заробітної плати на один і більше календарних місяців, що і було встановлено судом під час розгляду даної справи, а не сам факт такої виплати з наступним зверненням робітника для отримання компенсації.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 указаного Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 29.10.2020 у справі № 0840/3175/18 (пр/280/36/18), яку суд в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

З огляду на вище викладене суд доходить висновку, що позовну вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації частини грошових доходів у заявленому розмірі 9228,75 грн. підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81, ч. 6 ст. 80 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ч. 6 ст. 80 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про доведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для задоволення позовних вимог в цій частині та захисту порушеного права позивача в судовому порядку.

ІІІ. Висновок суду з приводу стягнення з відповідача заявленої суми витрати на правову допомогу в розмірі 19000,00 грн.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.

Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Представник відповідач на виконання означеної норми направив до суду заперечення в яких просить зменшити витрати на оплату правничої допомоги адвоката позивача посилаючись на те, що заявлена сума гонорару у розмірі 19000,00 грн. є завищеною та такою, що не відповідає принципу розумності, справедливості та пропорційності з урахуванням не співмірності з характером, обсягом та складністю наданих послуг. Позивачем не наданий детальний опис наданих послуг, що є підставою для відмові у стягненні таких. На думку представника відповідача витрати на правничу допомогу зводяться до підготовки типової позовної заяви, що є ідентичною із заявами у трьох аналогічних справах, які перебувають на розгляді в Пересипському районному суді м. Одеси. Представник вважає, що пропорційним розміром правничої допомоги є 2000,00грн.

Як убачається з матеріалів справи представником позивача Поповою Т.С. на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано: договір про надання професійної правничої допомоги від 03.04.2025 № 05/25; додаткова угода № 1 про надання послуг № 05/25 від 10.04.2025.

Так, за умовами договору та додаткової угоди сторони дійшли згоди про визначення гонорару адвоката у даній справі в розмірі 19000,00 грн. При цьому п. 3.2. договору № 05/25 сторонами визначено, критерії визначення розміру гонорару серед інших передбачений обсяг і час роботи, що потрібний для належного виконання доручення.

Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 у справі №201/14495/16-ц зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Врахувавши конкретні обставини цієї справи, суд приходить до переконання, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру з огляду на підготовку лише одного процесуального документа позовної заяви.

Суд також бере до уваги той факт, що спір, який виник між сторонами у справі, відноситься до категорії спорів, які виникають у зв`язку із стягненням заборгованості за порушення трудового зобов`язання; матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання б яких адвокат витратив значний час. Даний спір для кваліфікованого юриста є незначної складності, у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.

За таких обставин, з огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, їх пропорційність до предмета позову, беручи до уваги заперечення представника відповідача, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, з урахуванням процесуальної поведінки відповідача, який частково визнав позовні вимоги, суд дійшов висновку про часткове задоволення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

А тому, на виконання вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 грн., встановлений Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ з урахуванням ставок судового збору станом на 01.01.2025 року (рік звернення до суду з позовом).

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 12, 141, 228, 229, 263, 265, 273, 279, 354, 430 ЦПК України, ст.ст. 94, 115, 141 КЗпП України, ст.ст. 1, 21, 24, 25 ЗУ «Про оплату праці», суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації втрати частини грошових доходів задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» на користь ОСОБА_1 заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 63337 /шістдесят три тисячі триста тридцять сім/ грн. 79 коп., компенсацію втрати частини грошових доходів в розмірі 9228 /дев`ять тисяч двісті двадцять вісім/ грн. 75 коп., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 /п`ять тисяч/ грн.

У задоволенні решти позовних вимоги відмовити.

Відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» на користь Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 1211 /одна тисяча двісті одинадцять/ грн. 20 коп.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканець: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державне підприємство «Український дитячий центр «Молода гвардія», код за , місцезнаходення: 65069, м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, буд. № 172

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Повний текст рішення суду складено 22 серпня 2025 року.

Суддя Пересипського

районного суду м. Одеси І.О. Кремер