єдиний унікальний номер справи 531/429/25
номер провадження 2/531/369/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року м. Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючої - судді Попова М.С.,

за участю секретаря Клименко Т.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Янко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Карлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: Миргородської міської ради Полтавської області в особі служби у справах дітей, Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання дитини та утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, у якій просив встановити факт, що він самостійно виховує та утримує дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з січня 2020 року по теперішній час.

У позові посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.12.2016 по 11.01.2020. Від шлюбу мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, відповідачка виїхали з адреси спільного проживання з позивачем і наразі не відомо адресу її проживання. Відповідачка добровільно і свідомо залишила дочку на позивача. Так позивач почав проживати з дочкою удвох і він почав її самостійно виховувати та утримувати. Від встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини в судовому порядку, залежить виникнення у позивача прав на звільнення з військової служби, визначених ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та захист права дитини виховуватись у родині, оскільки у випадку мобілізації позивача, дочка може залишитися одна, або може бути направлена до дитячого будинку. Позивач з дочкою проживає у належному йому будинку, працює, отримує заробітну плату, якої вистачає на одяг, харчування, оплату комунальних послуг та інші потреби повсякденного вжитку. За місцем проживання позивач характеризується позитивно. Мати дитини не спілкується з дочкою навіть по телефону, чим проявляє байдужість. Факт того, що позивач самостійно виховує та утримує дитину з 2020 року вже встановлено службою у справах дітей Миргородської міської ради, але ніобхідне його встановлення в судовому порядку.

Позивач, в судовому засіданні в режимі ВКЗ, підтримав позовні вимоги, просив задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Додав, що з відповідача на утримання дочки стягуються аліменти, заборгованість відсутня. За 4 роки відповідачка один раз бачила дитину, під час процесу, щодо позбавлення її батьківських прав. З позивачем відповідачка щодо дитини близько року не спілкується. До садка та школи відповідачка не приїжджала. Окрім аліментів, відповідачка інколи перераховує кошти на свята. Рішення суду необхідне позивачу для отримання відстрочки. Відповідачка не зверталася відносно того, щоб забрати дитину за кордон.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Вважає позов безпідставним і є лише засобом для отримання позивачем відстрочки від мобілізації. Відповідачем жодним чином не порушено права позивача, сторони добровільно визначили місце проживання дитини. Відповідачка заперечує щодо самостійного виховання та утримання позивачем дитини, оскільки з неї стягуються аліменти, заборгованість відсутня, також вона добровільно додатково надсилає кошти. Миргородським міськрайонним судом у задоволенні позову про позбавлення відповідачку батьківських прав відносно дочки, було відмовлено.

Від представника третьої особи МОУ, мається заява про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника.

Представником третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_4 було подано відзив на позов, у якому просив залишити справу без розгляду, обгрунтовуючи свою позицію. Справу просив розглядати без участі представника третьої особи.

Представник третьої особи ССД Миргородської міської ради також не з`явився до суду, мається заява про розгляд справи без участі уповноваженого представника, при розгляді справи покладаються на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні в режимі ВКЗ пояснив, що є сусідом позивача, проживає неподалік, знає його з дитинства, разом також працюють. Відповідача свідок не знає. Позивач самостійно виховує та утримує дитину, мати вихованням дитини не займається, свідок її жодного разу не бачив. З позивачем спілкується майже кожен день, як би мати дити приїжджала, то знали б всі сусіди. Чи перераховує відповідачка якісь кошти, свідок не знає.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні в режимі ВКЗ пояснила, що проживає навпроти позивача, він повністю забезпечує дитину, вона має все необхідне. Позивач проводить з дочкою дозвілля, дитина позивача дружить з дитиною свідка, дитина відвідує гуртки. Про матір від дитини свідок ніколи нічого не чула і її ніколи не бачила. Свідок зі слів позивача знає, що мати сплачує аліменти.

Заслухавши сторони, пояснення свідків, дослідивши докази окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст.15 ЦПК України).

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Права і обов`язки у кожного з батьків не тільки рівні, але і взаємні. Отже, право одного з батьків протистоїть обов`язку іншого не перешкоджати у здійсненні права на виховання дитини і навпаки.

Обоє батьків несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як визначено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

При цьому, у відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Як визначено частинами 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 4 ст. 157 СК України).

Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.12.2016, який Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавські області від 11 січня 2020 року було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 .

Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати з батьком.

Рішенням ВК Миргородської міської ради №272 від 15.09.2020 було визначено місце проживання ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 за його місцем проживання.

Згідно Акту обстеження умов проживання (а.с.10), позивач разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 проживає по АДРЕСА_1 . Дитина має окрему кімнату, ствронено всі неохідні умови для життя та розвитку дитини, відповідають санітарно-гігієнічним нормам. Батько відповідально ставиться до виховання та навчання дитини.

Також позивачем надано Акт підтвердження фактичного місця проживання ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_3 за зазначеною вище адресою.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26.04.2021 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.25,26), ОСОБА_1 та ОСОБА_7 належить по частині будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 з 07.10.2022 по даний час працює в ТОВ «Агротех-Гарантія» підсобним робітником. Позитивно характеризується за місцем роботи (а.с.16).

ОСОБА_3 , станом дату на видачі довідок, навчалася у 2-В класі Миргородського ліцею ім.Т.Г.Шевченка (а.с.19,20). Вихованням дитини займається батько, мати не бере участь у вихованні дочки, не спілкується з класним керівником та вчителями, не бере участі у класних чи ліцейних заходах.

Під час перебування дочки у ЗДО №11 «Теремок», до дитячого садка ОСОБА_8 приводив батько, забирав дитину також він. Приймав участь у батьківських зборах, спілкувався з вихователями, відвідував свята, заходи. Оплату за харчування дитини здійснював батько своєчасно та у повному розмірі (а.с.22,23).

Відвідування малолітної ОСОБА_3 лікаря-педіатра з метою лікування, проходження необхідних профілактичних медичних оглядів, проведення щеплення, відбувалося також з батьком ОСОБА_1 (а.с.24).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Аналогічний обов`язок громадян України кореспондується із статтею 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу»), статтею 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон України «Про оборону України»).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом росії, який триває і тепер.

Цього ж дня Президент України видав Указ № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», яким оголошено проведення загальної мобілізації.

Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію») організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Статтею 22 вказаного Закону визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

У статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» визначено перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Крім того, відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено перелік умов, за яких військовослужбовці мають право на звільнення з військової служби.

Отож захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком кожного військовозобов`язаного громадянина України за відсутності випадків, визначених законами України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та «Про військовий обов`язок і військову службу».

Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також для звільнення з військової служби.

Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та пункт 4 частини першої статті 23 цього Закону викладено у такій редакції: не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.

Аналогічного змісту підстави для звільнення з військової служби викладені в абзаці сьомому пункту 2, абзаці шостому пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами, внесеними Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку».

Так, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки [військовослужбовці], які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право на відстрочку призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби за наведених підстав. Таке унормування зумовлене обставинам, за яких такий вичерпний перелік підстав [за яких особа, яка виховує самостійно дитину (дітей) віком до 18 років, може оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнитися з військової служби (у редакції до 18 травня 2024 року)] не враховував усіх наявних життєвих ситуацій, коли особа самостійно виховує дитину (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, у той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).

Диспозиція пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абзацу сьомого пункту 2, абзацу шостого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.

Згідно викладеного вище, вбачається, що наявності рішення ВК Миргородської міської ради №272 від 15.09.2020, яким було визначено місце проживання ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 за його місцем проживання, для можливості реалізації позивачем права на відстрочки від призову на військову службу, не достатньо, а підставу для такої відстрочки особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.

Представник відповідача заперечив, щодо факту самостійного утримання позивачем дитини, оскільки відповідачка сплачує алімент, не має заборгованості та іноді додатково перераховує кошти дитині на свята, надавши скріншоти з банківського застосунку на підтвердження таких переказів. Також зазначив, що сторонами було добровільно вирішено питання, щодо визначення місця проживання дитини з батьком.

Судом встановлено, що позивач проживаєте з дитиною та несете відповідальність за її утримання. Те, що відповідачка сплачує аліменти та інколи додатково перераховує кошти на свята, не скасовує факту самостійного виховання та утримання дочки ОСОБА_8 позивачем, а лише свідчить про певну участь відповідачки у житті дитини. Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків між сторонами не було укладено у письмовій формі та не було посвідчено нотаріально, що визначено вимогами закону, внаслідок чого, у суду відсутні підстави вважати, щосторонами було добровільно вирішено питання, щодо визначення місця проживання дитини з батьком.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що факт самостійного виховання та утримання позивачем дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтверджено належними та допустимими доказами та наявні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,15, 263,264,265,268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , самостійно виховує та утримує дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з січня 2020 року по теперішній час.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 25.08.2025.

Суддя