ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7041/25 Справа № 932/4080/22 Суддя у 1-й інстанції - Куцевол В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Довгопола Олена Олексіївна, на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпра від 25 квітня 2025 року у складі судді Куцевола В.В. у цивільній справі № 932/4080/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся через суд із позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 на предмет стягнення з неї заборгованості за договором позики від 10 березня 2022 року у розмірі 2194200,00 грн, обґрунтовуючи вимоги тим, що 10 березня 2022 року між сторонами був укладений договір позики, зареєстрований в реєстрі за № 412, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., відповідно до умов якого відповідачу були надані у позику грошові кошти у розмірі 1 739 262 грн, що за курсом НБУ становить еквівалент 60000 дол. США, строком до 20 березня 2022 року включно. На підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів у позику нею складена та підписана розписка від 25 лютого 2022 року.

Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконувала, надані у позику грошові кошти не повернула. У зв`язку з тим, що в установлений договором строк позика повернута нею не була, а позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення коштів, однак, грошові виплати за договором не здійснюються відповідачем, на телефонні дзвінки вона не відповідає, уникає зустрічі. 12 квітня 2022 року позивачем було направлено вимогу до відповідача про повернення коштів, однак відповіді на неї від ОСОБА_1 не надійшло та станом на 26 липня 2022 року заборгованість відповідача за договором позики, яка становить 2194200,00 грн, у досудовому порядку не сплачена.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпра від 25 квітня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 10 березня 2022 року у розмірі 2194200 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 12405,00 грн

(а.с.114-118 Том ІІ).

Рішення суду мотивовано доведеністю позивачем факту як укладання договору позики з ОСОБА_1 , так і факту отримання останньою грошових коштів, визначених цим договором, на умовах їх отримання та повернення у визначений строк, які ОСОБА_1 на момент розгляду справи не повернула.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника адвоката Довгополу О.О. у травні 2025 року подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове із відмовою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що судом першої інстанції порушено норми як матеріального, так і процесуального права, неповно з`ясовані обставини справи, характер спірних правовідносин, що призвело до хибного висновку у справі.

Разом з цим зазначила, що позивач не довів належними доказами факту передачі ним грошових коштів, як і не довів факту їх отримання ОСОБА_1 . Наголошує, що суд першої інстанції не врахував того факту, що її змусили позивач разом з іншими особами написати розписку про отримання нею, начебто, коштів у розмірі 60 000 доларів США, як і змусили підписати нотаріальний договір позики на цю суму. Суд першої інстанції, на думку скаржника, не надав уваги тому, що вона під час підписання розписки та договору перебувала під фізичним та психологічним примусом, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладання цього договору. Стверджує, що позика спрямована на заволодіння її спадковим майном, а розписки складена до укладення самого договору, тобто, до визначення істотних умов договору, що не відповідає вимогам ст. 202, 203, 639, 640, 638, 1046, 1047 ЦК України. Договір позивача не містить посилання на розписку, як обов`язкову умову нотаріального посвідчення договору позики, що суд першої інстанції проігнорував та на власний розсуд визнав, що і у розписці, і у договорі позики зазначено суму 60 000 доларів США, що, на думку скаржника, не відповідає дійсності.

Скаржник також зазначає, що у справі судом порушено принцип змагальності, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, як і не здобуто належних та допустимих доказів на підтвердження передачі їй 25 лютого 2022 року готівкових коштів ОСОБА_2 , враховуючи, що скаржник не знайома з ним.

У червні 2025 року ОСОБА_3 через свого представника адвоката Кисельова Б.В., скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю у зв`язку з її необґрунтованістю та недоведеністю (а.с.207,208 Том ІІ).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Довгопола О.О., задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції належить залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 березня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., зареєстровий в реєстрі з № 412, у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошову позику в розмірі 1739262 грн, що є еквівалентом суми 60000 доларів США за середнім курсом продажу долара США приватним особам комерційними банками міста Дніпра.

Відповідно до п. 2 Договору позики грошові кошти, що с предметом цього договору були передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання договору.

Згідно п.3 Договору позики позичальник зобов`язаний повернути отримані грошові кошти в розмірі 1739262,00 грн, що є еквівалентом суми 60000,00 доларів США за середнім курсом не пізніше 20 березня 2022 року. У разі зміни курсу Позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти у сумі, що є еквівалентом суми 60000 (шістдесят тисяч) доларів США за середнім курсом продажу долара США.

ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики виконав у повному обсязі, надав відповідачу ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 1739262 грн, про що останньою було написано розписку від 25 лютого 2022 року.

Згідно вказаної розписки ОСОБА_1 одержала від ОСОБА_2 у борг грошову суму у розмірі 60000,00 доларів США.

12 квітня 2022 року за допомогою поштового зв`язку на адресу ОСОБА_1 була направлена письмова вимога (накладна 247), в якій відповідачці пропонувалось з`явитися до приміщення приватного нотаріуса о 14 год. 00 хв. 22 квітня 2022 року для повернення отриманих у борг грошових коштів. У зазначений час та дату відповідачка не з`явилась та, відповідно, борг не повернула.

Згідно із розрахунком заборгованості за договором позики, станом на 26 липня 2022 року заборгованість відповідача становить 2194200,00 грн, з яких 1739262 грн - сума основної заборгованості; 454 938 грн - різниця за курсом НБУ.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 525, 526, 533, 612, 1046, 1047, 1049 ЦК України, вважав встановленими обставини надання позики ОСОБА_1 , факт укладання та підписання договору позики 10 березня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також передачі грошових коштів у розмірі 60 000 доларів США, як про це зазначено у розписці про отримання коштів від 14 лютого 2022 року.

Колегія суддів відзначає, що доводи скаржника щодо відсутності доказів про передачу 25 лютого 2022 року їй грошових коштів ОСОБА_2 у розмірі 60 000 доларів США та їх повернення позивачеві до уваги прийняти не може, адже за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої надається розписка позичальника, яка є належним доказом не тільки укладення договору, а й посвідчує факт передачі грошових коштів позичальнику, як це виснувано Верхоним Судом у постанові від 27 квітня 2023 року у справі №161/11436/21.

Разом з цим колегія суддів наголошує, що подальше укладання договору позики 10 березня 2022 року є підтвердженням існування між сторонами договірних відносин, а передача коштів позичальнику ОСОБА_1 , хоча б і раніше підписання самого договору, є підтвердженням умов того договору, що оформлюється розпискою позичальника.

Східні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі №531/152/19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок про те, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Разом з цим, у постанові Верховного Суду від 19 липня 2021 року у справі №522/31737/13, зазначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Колегія суддів зауважує, що, стверджуючи про фізичний та психологічний тиск з боку позивача на підписання договору та розписки, ОСОБА_1 не надавала жодного розумного доказу своїх доводів. Натомість, договір позики від 10 березня 2022 року посвідчений нотаріально, що підтверджує дійсність її підпису на цьому договорі, а, відтак, і її волевиявлення у присутності приватного нотаріуса.

Статтею 525 ЦК України визначено, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Колегія суддів наголошує, що судом першої інстанції правомірно зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Доводи скаржника не містять навіть посилання на існуючі фактичні обставини, які б вказували на спростування презумпції договору позики від 10 березня 2022 року.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

З наведеного вище колегія суддів доходить висновку, що скаржник не довела належними та допустимими доказами відсутність у неї боргових зобов`язань перед позивачем за розпискою про отримання грошових коштів від 25 лютого 2022 року та договором позики від 10 березня 2022 року, що вірно встановлено судом першої інстанції та з чим повністю погоджується колегія суддів, а відповідач, в свою чергу, не довела при розгляді її апеляційної скарги факту повернення нею грошових коштів за цим договором позики чи спростування презумпції дійсності цього договору, в чому саме і полягає принцип змагальності, про який вказувала скаржник у своїй апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Довгопола Олена Олексіївна залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпра від 25 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 27 серпня 2025 року.

Повний текст постанови складено 29 серпня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна