ПОСТАНОВА

Іменем України

12 серпня 2025 року м. Кропивницький

справа № 398/6222/24

провадження № 22-ц/4809/864/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І.,

за участю секретаря судового засідання Гончар О. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Перша олександрійська державна нотаріальна контора Кіровоградської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Москалик В. В.) від 14.03.2025,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

19.11.2024 ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник - адвокат Іванова Інна Миколаївна, звернулася до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області, вказавши як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Першу олександрійську державну нотаріальну контору Кіровоградської області, про визнання за нею в порядку спадкування за законом права власності на недоотриману пенсію, що залишилася після смерті ОСОБА_2 згідно з рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 340/703/21 в сумі 228 537,56 грн, а також стягнення з відповідача на її користь недоотриманої пенсії в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 згідно з рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 340/703/21 в сумі 228 537,56 грн.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Кіровоградській області та отримує пенсію по втраті годувальника - чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя ОСОБА_2 отримував пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закону № 2262-ХІІ). Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 340/703/21 зобов`язано Головне управлінні Пенсійного фонду України в Кіровоградській області перерахувати пенсію ОСОБА_2 за період з 01.04.2019 та виплатити додаткові кошти. На виконання вказаного рішення суду відповідач провів перерахунок пенсії та нарахував доплату у розмірі 228 537,56 грн, проте не виплатив ОСОБА_2 нараховані суми коштів.

По смерті чоловіка, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 в порядку ст. 61 Закону № 2262-ХІІ звернулася до відповідача із заявою про виплату недоодержаної ним пенсії, яка нарахована на підставі рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 340/703/21. Листом від 14.06.2023 № 1100-0504-8/28738 відповідач її повідомив, що на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 340/703/21 проведено перерахунок пенсії ОСОБА_2 та нараховано суму доплати у розмірі 228537,56 грн за період з 01.05.2019 до 31.07.2021, але підстав для виплати їй нарахованої суми коштів немає.

Крім того, позивачка вказала, що у червні 2023 року вона звернулася до Першої олександрійської державної нотаріальної контори Кіровоградської області із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги за законом щодо майна померлого ОСОБА_2 . На запит нотаріуса відповідач надав відповідь, що пенсія по місяць смерті пенсіонера була перерахована ОСОБА_1 , а суми пенсії, які підлягають виплаті в порядку ст. 61 Закону № 2262-ХІІ, не включаються до складу спадщини. Зрештою свідоцтво про право на спадщину за законом на недоотриману пенсію їй нотаріус не видав.

05.01.2024 позивачка звернулася до адміністративного суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 340/703/21, але постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.03.2024 скасовано ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23.01.2024 та постановлено нове рішення, яким в задоволені заяви про заміну сторони виконавчого провадження відмовлено з тієї підстави, що суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців і залишилися недоодержаними у зв`язку з їх смертю, виплачуються згідно зі ст. 61 Закону № 2262.

Обґрунтовуючи правові підстави свого позову, позивака послалася на норми ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1227 ЦК України, ч. 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ч. 1 ст. 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ч. 1 ст. 61 Закону № 2262-ХІІ, а також висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 23.09.2020 у справі № 428/6685/19, від 14.02.2022 у справі № 243/13575/19, від 30.01.2024 у справі № 420/8604/21, від 22.02.2024 у справі № 461/5878/22.

Надалі, 04.03.2025 представник позивача адвокат Іванова Інна Миколаївна подала до суду заява, в якій, посилаючись на те, що ОСОБА_1 є членом сім`ї померлого ОСОБА_2 , а тому має право на одержання недоотриманої ним пенсії за рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 340/703/21 в сумі 228537,56 грн. У зв`язку з цим представник позивача просив судздійснювати судовий розгляд справи в межах таких позовних вимог:

1) визнати за ОСОБА_1 право власності на недоотриману пенсію, що залишилася після смерті ОСОБА_2 , згідно з рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 340/703/21 в розмірі 228 537,56 грн;

2) стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь позивачки недоотриману пенсію після смерті ОСОБА_2 , згідно з рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 340/703/21 в розмірі 228 537,56 грн (а. с. 72 73).

2.Короткий зміст рішення суду

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14.03.2025 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області задоволено частково. Суд ухвалив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої пенсії після смерті ОСОБА_2 , згідно з рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 340/703/21, в розмірі 228537,56 грн. В іншій частині позову відмовив.

Крім того, суд стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області судові витрати на сплату судового збору в розмірі 968,96 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачка, як дружина померлого пенсіонера ОСОБА_2 , з дотриманням строку, передбаченого ч. 3 ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області із заявою про виплату суми недоотриманої чоловіком пенсії, а тому суд дійшов висновку, що відповідач не мав законних підстав для відмови у виплаті їй донарахованих на виконання рішення адміністративного суду пенсії ОСОБА_2 за період з 01.05.2019 до 31.07.2021 у розмірі 228537,56 грн.

Тому, на думку суду, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області спірної суми недоотриманої пенсії померлого ОСОБА_2 на користь позивачки підлягають задоволенню згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Водночас, суд не знайшов правових підстав для визнання за позивачем права власності на зазначену суму недоотриманої пенсії з огляду на те, що грошовим коштами притаманні родові ознаки (певна сума коштів), а не індивідуальні, що виключає можливість визнання права власності на грошові кошти.

3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області звернулося з апеляційною скаргою на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14.03.2025 у справі № 398/6222/24, просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Апелянт вказав, що рішення суду ним оскаржується з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Так спеціальним законом, який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема на військовій службі, є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а спірні відносини сторін регулюються ст. 61 вказаного Закону № 2262-ХІІ, яка визначає спеціальний правовий режим грошових коштів у вигляді пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю.

Суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію відповідно до Закону № 2262-ХІІ та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини, а виплачуються за процедурою, визначеною ст. 61 цього Закону.

Водночас позивачка не надала доказів того, що вона в порядку спадкування набула право на отримання пенсійних виплат, нарахованих, але не виплачених за життя ОСОБА_2 .

Тому, на думку апелянта, справа підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, як така, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

4.Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

До Кропивницького апеляційного суду від ОСОБА_1 , від імені якої дії представник адвокат Іванова Інна Миколаївна, надійшов поданий засобами електронної підсистеми «Електронний суд» відзив на апеляційну скаргу. У ньому викладено незгоду з доводами і вимогами апелянта. З посиланням на норми ст. 1227 ЦК України, ст. 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» стверджується, що норми Закону № 2262 не виключають включення до складу спадщини нарахованої, але неодержаної спадкодавцем пенсії, у разі відсутності у померлого членів сім`ї. Отже, підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

5.Розгляд справи у судовому засіданні 12.08.2025

Учасники справи повідомлені належним чином про час дату та місце розгляду справи а саме:

-надіслана позивачці ОСОБА_1 за вказаною нею у позовній заяві та відзиві на апеляційну скаргу адресу: АДРЕСА_1 , судова повістка-повідомлення не вручена і повернута відділенням оператора поштового зв`язку «Укрпошта» у зв`язку з тим, що «адресат відсутній за вказаною адресою» що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 917. Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою позивачу 24.06.2025 (згідно з датою поставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність адресата);

-згідно з довідкою про доставку електронного документу судову повістку-повідомлення про розгляд справи 12.08.2025 доставлено до електронного кабінету адвоката Іванової Інни Миколаївни 12.06.2025 о 19:15:58;

-згідно з довідкою про доставку електронного документу судову повістку-повідомлення про розгляд справи 12.08.2025 доставлено до електронного кабінету Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області 12.06.2025 о 19:15:58;

-згідно з довідкою про доставку електронного документу судову повістку-повідомлення про розгляд справи 12.08.2025 доставлено до електронного кабінету Першої олександрійської державної нотаріальної контори Кіровоградської області 12.06.2025 о 19:15:58.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Крім того, згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Відповідно до правової позиції, яку Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виклав у постанові від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11, з урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.

6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скаргиза наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам закону, а томувимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, проте частково.

7.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

З 17.10.1970 ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_2 отримував пенсію на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 340/703/21 за позовом ОСОБА_2 до ГУ Пенсійного фонду України у Кіровоградській області, яке набрало законної сили 25.06.2021, зобов`язано ГУ Пенсійного фонду України у Кіровоградській області перерахувати пенсію ОСОБА_2 за період з 01.04.2019 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_3 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії від 27.01.2021 № 382/1 та виплатити додаткові кошти. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині перерахунку та виплати пенсії за квітень 2019 року.

Зазначеним рішенням встановлено, що з 1994 року ОСОБА_2 перебуває на обліку Управління як пенсіонер по лінії Міністерства оборони України та отримує пенсію на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 30.05.2023 складено відповідний актовий запис № 722 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 ).

05.06.2023 ОСОБА_1 звернулася до ГУ Пенсійного фонду України у Кіровоградській із заявою про виплату їй пенсії, на яку мав право, але не отримав її померлий чоловік ОСОБА_2

14.06.2023 ГУ Пенсійного фонду України у Кіровоградській області надало ОСОБА_1 відповідь за № 1100-0504-8/28738, в якій зазначено про відсутність підстав для виплат їй 228 537,56 грн, нарахованих Головним управлінням внаслідок перерахунку пенсії ОСОБА_2 за період з 01.05.2019 до 31.07.2021 на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 340/703/21 так, як зазначене рішення ухвалене на користь ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 не є стороною у справі, провадження в якій здійснювалося за нормами КАС України, що стосується категорії справ щодо відносин між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень за право, яке нерозривно пов`язане з фізичною особою та не має відношення до інших осіб.

8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду щодо захисту свого права на отримання нарахованої (перерахованої на підставі рішення суду), але не виплаченої пенсії, яка належала її померлому чоловіку ОСОБА_2 .

Вона зазначила, що після смерті її чоловіка ОСОБА_2 зверталася ГУ Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на підставі та в порядку, передбаченому ст. 61 Закону № 2262-ХІІ, за отриманням недоотриманої у зв`язку зі смертю пенсії, але відповідач відмовив у виплаті відповідних коштів, які, як вона вважає, належать їй за законом.

Положення ст. 61 Закону № 2262-ХІІ регулюють правовідносини, які виникають у разі смерті пенсіонера з числа військовослужбовців щодо виплати недоотриманої ним пенсії.

Згідно з ч. 1, ч. 3 вказаної статті Закону суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника.

Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Схожі норми містяться у ст. 1227 ЦК України та ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому вони передбачають, що у разі відсутності членів сім`ї померлого, які мають право на їх отримання, або у разі не звернення ними за виплатою вказаних сум в установлений строк, відповідні коштів входять до складу спадщини.

Суд першої інстанції правильно встановив, що продовж шести місяців після смерті пенсіонера з числа військовослужбовців ОСОБА_2 його дружина, позивачка у справі, звернулася до ГУ Пенсійного фонду в Кіровоградській області щодо виплати їй недоодержаної ним пенсії, яка донарахована на підставі рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.052021 у справі № 340/703/21.

Листом від 14.06.2023 ГУ Пенсійного фонду України в Кіровоградській області відмовило ОСОБА_3 у її заяві про виплату донарахованої на підставі рішення адміністративного суду, але не отриманої пенсії в сумі 228537,56 грн.

Таким чином, у відповідності до норми ст. 61 Закону № 2262-ХІІ позивачка вчинила дію, направлену на реалізацію її права, як члена сім`ї померлого пенсіонера з числа військовослужбовців, на отримання недоотриманої у зв`язку з його смертю пенсії подала у шестимісячний строк з моменту смерті чоловіка заяву про виплату їй вказаної пенсії.

У зв`язку з цим та відповідно до ст. 61 Закону № 2262-ХІІ недотримана пенсія в сумі 228537,56 грн не включаються до складу спадщини.

З огляду на зміст листа ГУ Пенсійного фонду в Кіровоградській області від 14.06.2023 №1100-0504-8/28738 (а. с. 9 на звороті) між сторонами у справі виник спір про право позивачки на отримання пенсії з підстав, передбачених ч. 1, ч. 3 ст. 61 Закону № 2262-ХІІ.

Звертаючись до суду, позивачка спершу просила визнати за нею право на недоотриману померлим чоловіком пенсію в порядку спадкування, але згодом, після подання відповідачем відзиву, подала до суду заяву від 04.03.2025 в якій зі своїх вимоги виключила словосполучення «в порядку спадкування».

Ці дії позивачки суд першої інстанції розцінив, як зміну правового обґрунтування позову.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ґрунтується на оцінці факту звернення позивачки, як дружини померлого пенсіонера з числа військовослужбовців ОСОБА_2 до органу Пенсійного фонду України за недоотриманою у зв`язку з його смертю пенсією згідно зі ст. 61 Закону № 2262-ХІІ, та оцінці правомірності відмови відповідача у виплаті відповідної суми коштів.

Позивачка поти такої оцінки її позову, яку надав суд першої інстанції, не заперечує, рішення суду не оскаржує.

Натомість відповідач з рішенням суду не згоден, оскаржив його, зокрема у скарзі вказав, що спірні правовідносини, які склалися між сторонами у справі, не є спадковими, тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Хоча у прохальній частині апеляційної скарги відповідач просив скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалити нове судове рішення, якім у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, колегія суддів апеляційного суду зобов`язана перевірити довід апеляційної скарги про неправильність висновку суду про характер правовідносин сторін, які виплавають з обставин справи, та порушення судом правил цивільної юрисдикції.

Такий обов`язок суду апеляційної інстанції випливає зі змісту ст. 367, ст. 377 ЦПК України. Зокрема, відповідно ч. 2 ст. 377 цього Кодексу, порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція), яка разом з практикою ЄСПЛ є в Україні джерелом права, що встановлено ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04, п. 24) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) закріпив поняття «суд, встановлений законом», яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

За змістом ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Отже, система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Натомість згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Згідно з ч. 3 цієї статті Кодексу адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватноправовому спорі й заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

При схожості завдань і мети адміністративного та цивільного судочинств, визначених у ч. 1 ст. 2 КАС України та у ч. 1 ст. 2 ЦПК України, вони досягаються у різних сферах правових відносин, при цьому суб`єктний склад таких відносин має особливості.

Питання судової юрисдикції неодноразово ставало предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, яка у своїх рішеннях сформувала сталу практику щодо підходів у вирішенні юрисдикційних спорів.

Велика Палата Верховного Суду визначила, що судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Такі по суті правові висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 539/3192/16-ц, від 20.09. 2018 у справі № 126/1373/17, від 13.02.2019 у справі № 638/2864/18, від 27.03.2019 у справі № 638/14011/16-ц, від 19.06.2019 у справі № 826/5806/17, від 19.02.2020 у справі № 234/11395/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15, від 12.10.2022 у справі № 183/4196/21 тощо.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Отже, при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ необхідно виходити з прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, змісту та правової природи спірних правовідносин, позовних вимог.

Крім того, відповідно до ч. 4 с. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Повертаючись до обставин справи, яка переглядається в апеляційному порядку, зокрема того, що спір виник між позивачкою (дружиною померлого пенсіонера з числа військовослужбовців) та ГУ Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (територіальним органом виконавчої влади, відповідачем) стосовно реалізації права позивачки на отримання недотриманої у зв`язку зі смертю її чоловіка пенсію, колегія суддів апеляційного суду, вирішуючи питання предметної юрисдикції, враховує наступні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Так у постанові Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 200/10269/19-а сформульований висновок: «[…] у разі переходу до членів сім`ї спадкодавця належних останньому соціальних виплат, відповідні відносини не є спадковими, у зв`язку з чим не застосовуються норми спадкового права. У цьому випадку право вимоги у зазначених осіб виникає не внаслідок спадкового правонаступництва, а через інший юридичний склад. Фактично законом встановлено переважне право членів сім`ї померлого перед спадкоємцями останнього на отримання соціальних виплат, що належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя».

У продовження цього висновку Верховний Суд у постанові від 09.06.2022 у справі № 200/12094/18-а вказав: «Такий висновок Верховного Суду стосується випадків, коли члени сім`ї пенсіонера або особа, якій забезпечується пенсією у разі втрати годувальника, реалізувала своє право на неодержану пенсію, в порядку, встановленому ч. 1 ст. 52 Закону № 1058-IV та ч. 1 ст. 61 Закону № 2262-ХІІ, шляхом звернення до територіального органу Пенсійного фонду не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера (ч. 2 ст. 52 Закону № 1058-IV), проте не отримала таку виплату й оскаржує прийняте суб`єктом владних повноважень рішення з цього питання».

У наведеній справі № 200/12094/18-а суди встановили, що Особа-1 протягом 6 місяців після смерті та отримання свідоцтва про смерть чоловіка не зверталася до ГУ ПФУ у Донецькій області для отримання відповідних сум пенсії, а тому, у силу ч. 3 ст. 52 Закону № 1058-IV, сума пенсії, що належала Особа-2 і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини, та орган Пенсійного фонду не здійснює виплату неодержаної пенсії у порядку ч. 1 ст. 52 Закону № 1058-IV, ч. 1 ст. 61 Закону № 2262-ХІІ. У зв`язку із цим Верховний Суд скасував судові рішення адміністративних судів нижчих інстанцій, закрив провадження у справі та роз`яснив позивачу, що розгляд цієї справи віднесено до цивільної юрисдикції.

В іншій справі № 200/10269/19-а Верховний Суд звернув увагу на те, що суди нижчих інстанції встановили, що позивачка звернулась до УПФУ із заявою щодо виплати недоодержаної пенсії її чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а тому дійшов висновку про те, що спір у цій справі є спором між учасниками публічно-правових відносин, стосується публічно-правових відносин саме з позивачем. Верховний Суд скасував ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 23.09.2019 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2019 у справі № 200/10269/19-а про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, а саму справу направив до суду першої інстанції (адміністративного) для продовження розгляду.

У постанові Верховного Суду від 22.02.2024 у справі № 461/5878/22 (на яку посилається позивачка) вказано таке: «Отже, положення частин другої, третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 61 Закону № 2262-ХІІ, який визначає спеціальний правовий режим грошових коштів у вигляді пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23.09.2020 у справі № 428/6685/19, від 30.01.2024 у справі № 420/8604/21».

Схожий висновок про застосування ст. 1227 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду від 14.02.2022 у справі № 243/13575/19, на яку також посилалася позивачка, а саме: «[…] цією нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та неотриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум».

Таким чином, правові висновки Верховного Суду у наведених справах вказують на те, що Суд чітко та послідовно розмежовує правовідносини між членами сім`ї померлого пенсіонера та територіальних органів ПФУ щодо недоотриманої у зв`язку зі смертю пенсії, якщо такі особи звернулися за її отриманням продовж шестимісячного строку, від правовідносин спадкоємців померлого пенсіонера з територіальними органами ПФУ стосовно пенсії, яка, у випадку не реалізації членами сім`ї померлого свого спеціального права на її отримання, включається до складу спадщини.

В залежності від конкретних обставин справи характер спору змінюється від публічно-правового до цивільно-правового.

При цьому зі змісту постанов Верховного Суду від 14.02.2022 у справі № 243/13575/19 та від 22.02.2024 у справі № 461/5878/22 вбачається, що позивачі звернулися в порядку цивільного судочинства до суду з позовами до територіальних органів ПФУ саме, як спадкоємці померлих отримувачів соціальних виплати (виплати про соціальному державному страхуванню та пенсії, відповідно), які з інших підстав не мали прав на отримання відповідних недоотриманих виплат у зв`язку зі смертю їх отримувачів, або не реалізовували свої права в інший спосіб, тобто не вступали з відповідачами у публічно-правові відносини.

Отже, фактичні обставини справ № 243/13575/19 та № 461/5878/22, які розглянув Верховний Суд, відрізняються від обставин у справі № 398/6222/24, яка переглядається апеляційним судом.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що помилковим висновок суду першої інстанцій про те, що спірні правовідносини у справі стосуються спадкових прав позивача та через це підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Спір між сторонами у цій справі фактично виник у зв`язку із відмовою відповідача виконати вимогу позивача, передбачену ст. 61 Закону № 2262. З цією відмовою позивачка не погоджується, вважає її протиправною та такою, яка обмежує її права.

Тож, у спірних правовідносинах відповідач діяв, як суб`єкта владних повноважень, що наділений владними управлінськими функціями щодо члена сім`ї померлого пенсіонера, якому нарахована, але не виплачена пенсія та у виплаті якої відповідач відмовив, тобто прийняв акт індивідуальної дії щодо ОСОБА_1 , з яким вона не погоджується.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що спір у цій справі за своїм характером є публічно-правовим і підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства відповідним адміністративним судом, а тому справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково (п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу (ч. 1 ст. 377 ЦПК України).

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч. 2 ст. 377 ЦПК України).

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України наслідком того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства є обов`язок суду закрити провадження у справі.

При цьому колегія суддів апеляційного суду не застосовує норму ч. 4 ст. 377 ЦПК України з огляду на те, що позивачка висунула дві позовні вимоги й одна з них, а саме про визнання за нею права власності на недоотриману пенсію ОСОБА_2 , не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства згідно зі ст. 5 КАС України.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 368, 374, 377, 381-384, 390 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Вимоги апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14.03.2025 у справі № 398/6222/24 скасувати, а провадження у справі закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 її право на звернення до відповідного адміністративного суду першої інстанції за вирішенням спору, який у неї виник з Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 19.08.2025.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник