Провадження № 2/522/2188/25
04 серпня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Абухіна Р.Д.,
за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Усатівської сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини,
ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Усатівської сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Мотивує вимоги тим, що він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбу, якій розірвано. У сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає з ним та знаходиться на його самостійному виховані та утриманні. Відповідачка утворила нову сім`ю та змінила прізвище на « ОСОБА_4 », мешкає за межами України. Згідно з відповіді на адвокатський запит, державна Прикордонна служба України не надала інформацію щодо перетину кордону ОСОБА_2 з огляду на ії конфіденційність. Разом з тим, мати ОСОБА_2 , надала до служби у справах дітей Усатівської сільської ради відповідь про те, що вона наразі тривалий час знаходиться за кордоном та не заперечує проти визначення місця проживання сина ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 констатують, що зазначені обставини підтверджують те, що малолітній ОСОБА_3 знаходиться на самостійному утримані та виховані батька ОСОБА_1 .. Тобто на теперішній час факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 свого малолітнього сина ОСОБА_3 підтверджується висновком Служби у справах дітей Усатівської сільської ради від 23.07.2024 року про визначення місця проживання дитини за місцем реєстрації батька та доцільність залишення дитини на самостійному виховані батька. Вказаний висновок був затверджений рішенням Виконавчого комітету Усатівської сільської ради № 311 від 31.07.2024. В даному випадку, метою встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини є повна реалізація прав, як батька дитини, а також оформлення документів, необхідних для отримання ним відстрочки від призиву на військову службу під час мобілізації.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 24.09.2024 року справа направлена за підсудністю до Приморського районного суду міста Одеси.
18.10.2024 року матеріали справи надійшли до суду та за результатами автоматизованого розподілу справа передана судді Приморського районного суду міста Одеси Абухіну Р.Д..
В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити.
Відповідач до судового засідання не з`явився про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином у встановленому порядку. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за відсутності до суду не подавав.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що 03 жовтня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , про що складно актовий запис № 1327.
У сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 .
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 09.06.2020 року у цивільній справі № 947/10727/20 за заявою ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , заінтересована особа Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про розірвання шлюбу за заявою подружжя. Суд вирішив: Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів 03 жовтня 2009 року зроблено відповідний актовий запис за № 1327. Залишити ОСОБА_7 прізвище ОСОБА_8 . Рішення набрало законної сили.

В рішенні зазначено, що 04 травня 2020 року подружжям було укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини.

Висновком від 23.07.2024 Служби у справах дітей Усатівської сільської ради щодо визначення місця проживання та залишення малолітньої дитини ОСОБА_3 на самостійному виховані батька ОСОБА_1 , вважають доцільним визначити місце проживання дитини малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 за адресою реєстрації батька, і також вважає доцільним залишити малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на самостійному виховані батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

У висновку зазначено, що на письмовий лист ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка наразі знаходилась за кордоном, щодо думки матері щодо визначення місця проживання ії сина з батьком дитини та доцільність залишення малолітнього сина на самостійному вихованні батька, повідомила, що теж приймає участь у вихованні та розвитку хлопчика (наданий момент це періодичні телефоні дзвінки з сином), але не має жодних претензій до батька дитини, щодо опіки, виховання та забезпечення усіх необхідних умов для життя дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В постанові ВС від 04.09.2024 року по справі №278/2111/23 зазначено, що тлумачення вказаних норм ст.5 ЦПК України свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 та інші).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20, провадження № 12-20гс22).

Суд висновує, що в позовній заяві не зазначено порушене або оспорюване право/інтерес позивача, для захисту яких представник позивача звернувся до суду. В позовній заяві викладена лише вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. Разом з тим, окрім вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, представником позивача в позовній заяві не викладено жодну вимогу про вирішення сімейного спору, пов`язаного з вихованням та утриманням малолітнього сина. В даній справі саме по собі встановлення судом факту самостійного виховання та утримання дитини батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаного факту не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Суд вважає, що встановлення заявленого представником юридичного факту про самостійне виховання та утримання позивачем дитини має відбуватись в ході розгляду сімейного спору сторін з приводу виконання ними обов`язків з виховання дитини та утримання дитини і шляхом зазначення про доведеність чи ні означеного факту, як обґрунтування позову, у мотивувальній частині відповідного судового рішення.

Суду не надано надано обґрунтування і докази на підтвердження цих обґрунтувань, які б свідчили про конкретні порушення відповідачем умов договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 04 травня 2020 року. Також не зазначено про будь-які інші обставини, не пов`язані з договором про визначення місця проживання дитини та участь батьків у її вихованні та утриманні від 04 травня 2020 року року, які б характеризували спір між сторонами з приводу вихованням і утриманням сина.

Посилання в позовній заяві на те, що відповідач не бере участі у житті і вихованні сина, не підтверджені ніякими доказами, з позовом про стягнення аліментів на утримання сина позивач не звертався.

Договір між сторонами по справі про визначення місця проживання дитини та участь батьків у її вихованні та утриманні від 04.05.2020 року суду не наданий. Факт наявності зазначеного договору свідчить про те, що батьки, уклавши договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина. Однак позивач і його представник, відповідач не надали суду докази того, який конкретно спір щодо виховання та утримання дитини виник між сторонами з приводу вказаного договору.

Окреме проживання батьків та встановлення місця проживання дитини із заявником, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Окрім того, відповідно до положень ст. 160 СК України місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який досяг чотирнадцяти років, визначається ним самим.

При таких обставинах, суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання сина.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача відносяться на його рахунок і відшкодуванню за рахунок відповідачки не підлягають.

Керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 83, 141, 264-265, 354 ЦПК України, ст.ст.1, 15, 141, 150, 151, 157, 164 Сімейного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Усатівської сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 14.08.2025.

Суддя Р. Д. Абухін