П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2025 року м. Київ

Справа № 752/1849/25

Провадження № 22-ц/824/8740/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А. М.,

суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справицивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Татарченком Костянтином Володимировичем, на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, стягнення грошової компенсації відчуженого спільного сумісного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, стягнення грошової компенсації відчуженого спільного сумісного майна подружжя.

Позивач просив суд визнати нерухоме та рухоме майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку зазначеного майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення загальною площею 3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 ; автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2967 куб.см., 2021 р.в., N кузова НОМЕР_1 ; автомобіль AUDI A4 2001 Р.В. № кузова НОМЕР_2 . Стягнути з відповідача на користь позивача 1 150 000,00 грн компенсації вартості 1/2 частки проданого автомобіля VOLKSWAGEN TOUAREG, 2967 куб.см., 2021 р.в., N кузова НОМЕР_1 . Судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,, про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, стягнення грошової компенсації відчуженого спільного сумісного майна подружжя- повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою суду представник ОСОБА_1 адвокат Татарченко К.В. подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року та справу направити до Голосіївського районного суду міста Києва для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що квитанція про сплату судового збору не зараховувалась до справи №752/15054/24, оскільки провадження у справі не було відкрите.

Також вказує, що повторна сплата судового збору становитиме надмірний тягар для позивача, оскільки він перебуває в складному матеріальному становищу.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористались.

Відповідно до положень частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише

у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом встановлено, що ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 січня 2025 року, наведену позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків, з моменту отримання ним копії ухвали суду.

Ухвалу було мотивовано тим, що обґрунтовуючи ціну позову позивач посилається на орієнтовану вартість рухомого та нерухомого майна та дає скріншоти оголошень із сайту 100realty.ua та auto.ria, що не є достовірним доказом вартості спірного майна. Предметом позову є поділ спільного майна подружжя, дана категорія справ передбачає обов`язкове визначення вартості спільного майна подружжя з метою його подальшого поділу.

Виходячи з цього, позивач має надати докази дійсної вартості кожного об`єкта поділу, вказати ціну, що є предметом спору, актуальну станом на день звернення до суду та з огляду на заявлену вимогу про стягнення компенсації вартості реалізованого автомобіля.

До позовної заяви долучено платіжну інструкцію про сплату №0.0..1 від 05 липня 2024 року зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 здійснила платіж у розмірі 9084,00 грн із призначенням платежу «… Судовий збір, за позовом ОСОБА_1 ».

Окрім зазначеного, відповідно до ст. 9 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Ч. 9 ст. 185 ЦПК України передбачає, що заяви, скарги, клопотання, визначені цим Кодексом, за подання яких передбачено сплату судового збору, залишаються судом без руху також у випадку, якщо на момент відкриття провадження за відповідною заявою, скаргою, клопотанням суд виявить, що відповідна сума судового збору не зарахована до спеціального фонду державного бюджету. Правила цієї частини не застосовуються до заяв про забезпечення доказів або позову.

При перевірці зарахування судового збору, станом на 23 січня 2025 року, встановлено, що відповідна сума судового збору не зарахована до спеціального фонду державного бюджету.

Судом встановлено, що квитанція про сплату №0.0..1 від 05 липня 2024 року поєднана та обліковується у справі №752/15054/24, провадження №2/752/6106/24.

Отже, повторне використання документу, який підтверджує оплату судового збору за раніше поданий позивачем аналогічний позов до відповідача, суперечить вимогам Закону.

Крім того, на неналежність як доказу оплату судового збору повторно використаного платіжного доручення вказує Верховний Суду в постанові від 05.08.2021 року у справі №160/5879/20.

Таким чином, ОСОБА_1 за подачу позовної заяви має сплатити судовий збір на загальних підставах у розмірі 15 140 гривень 00 копійок.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,, про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, стягнення грошової компенсації відчуженого спільного сумісного майна подружжя- повернуто позивачу.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відповідає.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що станом на 05 лютого 2025 року недоліки вказані судом в ухвалі від 23 січня 2025 року стороною позивача усунуто не було.

При цьому, як встановлено судом, 07 лютого 2025 року (п`ятниця) о 22:30 годині на електронну пошту суду спрямовано заяву представника позивача з додатками, яка була зареєстрована 10 лютого 2025 року вх. №ЕП 1969 (понеділок)

Тобто, вбачається, що наведена заява про усунення недоліків подана представником позивача з пропуском десятиденного терміну, встановленого судом в ухвалі від 23 січня 2025 року.

Відповідно до заяви, сторона позивача не зверталася до суду із клопотанням про продовження або поновлення процесуального строку на виконання вимог зазначеної ухвали суду.

Крім цього, дослідивши подану представником позивача заяву з додатками встановлено, що недоліки, зазначені в ухвалі судді від 23 січня 2025 року, не усунуто.

Тобто вбачається, що позивачем не виконано вимоги судового рішення щодо залишення позову без руху, та не у строк встановлений ухвалою суду.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначені в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Оскільки законодавством не встановлено певного порядку проставлення на розрахункових документах на переказ коштів відмітки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, то суди, виконуючи наведені вище вимоги закону, повинні перевіряти таке зарахування, використовуючи способи, передбачені процесуальним законодавством, зокрема в разі необхідності отримувати таку інформацію з Державної казначейської служби України, що забезпечує казначейське обслуговування цього фонду.

Тобто, обов`язок перевірки факту зарахування судового збору та в якій справі це вчинено, покладається на суд.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №9901/144/20, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №826/2429/18, від 20 лютого 2019 року у справі №823/1940/18 та від 25 січня 2021 року у справі №914/1131/20.

Суд першої інстанції встановив, а позивач не заперечив, що до позовної заяви у цій справі ним було додано квитанцію № 0.0..1 від 05 липня 2024 року про сплату судового збору у сумі 9 084,00 грн.

Зазначена квитанція вже використовувалась при подачі іншої позовної заяви, зареєстрованої за № 752/15054/24, яка була повернута.

При цьому судовий збір сплачений за подання вказаної позовної заяви належним чином зарахований до спеціального фонду Державного бюджету України і позивачу у встановленому законом порядку не повертався.

Питання повторного використання платіжного документа при повторному поданні позовної заяви за умови повернення без розгляду попередньо поданої позовної заяви вже розглядалося Верховним Судом.

У постанові від 13 лютого 2019 року у справі №1540/3297/18 Верховний Суд звернув увагу, що певний час редакція ч. 4 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» передбачала таке право, що якщо сума судового збору підлягала поверненню у зв`язку із залишенням позову без розгляду, але не була повернута, до повторно поданого позову додається первісний документ про сплату судового збору (друге речення цієї норми закону). Проте Законом України від 22 травня 2015 року № 484-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» це речення було виключено з цієї норми (п.п. 4 п. 4 цього Закону) і станом на час ухвалення оскаржуваних у цій справі судових рішень ст. 6 Закону України «Про судовий збір» передбачала, що за повторно подані позови, що раніше були залишені без розгляду, судовий збір сплачується на загальних підставах.

Тому, позивач, коли подає повторно позовну заяву, має сплати судовий збір за її розгляд і не вправі використовувати первісний документ про сплату цього платежу, доданий до первинної позовної заяви, яку суд залишив без розгляду. Запроваджене законодавче нововведення не обмежує і не порушує прав позивача в частині обов`язку нести додаткові майнові витрати у зв`язку зі зверненням до суду, оскільки за законом такий позивач має право на повернення суми судового збору, сплаченого за подання первісної позовної заяви, яка була залишена без розгляду.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2023 року у справі №160/554/23.

Таким чином, у даному конкретному випадку позивач також має право повернути сплачений ним судовий збір відповідно до квитанції № 0.0..1 від 05 липня 2024 року про сплату судового збору у сумі 9 084,00 грн.

Однак, така квитанція не може бути врахована як належний доказ сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі у даній справі, так як судовий збір за нею сплачений та зарахований при поданні іншого позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення чинного законодавства, та не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Крім того, суд першої інстанції в ухвалі 13 лютого 2025 року про залишення позовної заяви без руху, вказував про те, що долучена до позовної заяви квитанція про сплату судового збору, не є належним доказом сплати судового збору, оскільки вона вже використовувалась при подачі іншої позовної заяви.

Однак, сторона позивача на зазначене уваги не звернула, та не долучила до заяви про усунення недоліків нової квитанції про сплату судового збору за подання позовної заяви.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість постановленої ухвали, а зводяться до незгоду представника ОСОБА_1 - адвоката Татарченком К.В. з ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року.

Враховуючи ту обставину, що позивачем на виконання ухвали суду не було додано до позовної заяви доказів сплати судового збору, позовна заява є такою, що подана без додержання вимог ст. ст. 175,177 ЦПК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції при вирішенні питання щодо повернення позовної заяви не порушив норми процесуального права, а апеляційна скарга не містить доказів такого порушення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Крім того, апеляційний суд роз`яснює, що відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Розподіл судових витрат апеляційним судом не здійснюється, оскільки витрати зі сплату судового збору за подачу апеляційної скарги має понести особа яка її подала. Учасниками справи не заявлено до відшкодування інших судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в апеляційному суді.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 подану адвокатом Татарченком Костянтином Володимировичем - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна