Справа № 161/7833/25
Провадження № 2/161/3164/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого - судді Рудської С.М.,

при секретарі - Коржик Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

24.04.2025 року позивач ТзОВ «Українські фінансові операції» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Свій позов мотивує тим, що 20.04.2023 року між ТзОВ «Лінеура Україна» та відповідачем було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 3617513 (далі - Кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_1 було надано кредит в розмірі 13000 грн., строком на 360 днів з 20.04.2023 року по 14.04.2024 року, шляхом перерахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану банком АТ «Універсал Банк». ТзОВ «Лінеура Україна» виконало свою частину умов кредитного договору у повному обсязі. Вказує, що в період з 20.04.2023 року по 26.07.2024 року первісним кредитором було нараховано проценти за користування грошовими коштами в загальній сумі 85876,59 грн., в зазначений період відповідачем здійснено оплати на рахунок позивача, спрямовані на оплату тіла кредиту в розмірі 0,06 грн. та оплату процентів за користування грошовими коштами у сумі 50537,91 грн. Після чого, 26.07.2024 року між ТзОВ «Лінеура Україна» та ТзОВ «Українські фінансові операції» було укладено Договір факторингу № 26/07/2024, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідачки за Кредитним договором № 3617513 від 20.04.2023 року. Вказує, що відповідачка не виконує своїх зобов`язань за вказаним правочином, у зв`язку з чим у неї існує заборгованість в загальному розмірі 48338,62 грн., з яких: 12999,94 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту; 35338,68 грн. - сума заборгованості за відсотками. Просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Українські фінансові операції» 48338,62 грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі.

13.05.2025 року від відповідачки ОСОБА_1 на адресу суду надійшов відзив на вищевказану позовну заяву, в якому відповідачка не погоджується із позовними вимогами, обґрунтовуючи тим, що позивачем не надано жодного доказу, що підтверджує вчинення електронного правочину, створення відповідачкою особистого кабінету в ІТС Товариства, ідентифікації особи відправлення одноразового ідентифікатора а відправлення підписаного обома сторонами електронного документу на електронну адресу Позичальника. Вказує, що відповідачка не укладала з Кредитодавцем жодних Договорів про використання аналогу її власноручного підпису для вчинення правочинів. Крім того, доказів того, що відповідачці було надано її примірник оригіналу кредитного договору одразу після його підписання, матеріали справи не містять. Вважає, що паперові копії електронного документа без електронних цифрових підписів обох сторін у дату їх підписання не є належними та допустимими доказами. Відповідачка не заперечує договір виключно через те, що міг бути укладений в електронній формі, але вона заперечує проти паперової копії електронного доказу, через те, що він не був укладений і в електронній формі, тому що відсутній підписаний його оригінал. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів перерахування в заявленій ним сумі кредиту відповідачці, а саме не надано первинні бухгалтерські документи та виписки з рахунків первісного кредитора, в той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку. Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позову та стягненні судових витрат повністю (а.с.115-133).

15.05.2025 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначив, що вказаний кредитний договір укладено відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», а у відзиві на позовну не заперечується, що вказаний у кредитному договір абонентський (фінансовий) номер та банківський рахунок належить відповідачу. Позивач заперечує проти того, що відповідач не отримала примірника електронного кредитного договору та була ознайомлена з усіма істотними умовами договору, в тому числі з порядком нарахування відсотків та порядком їх сплати, оскільки, оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, що відповідає вимогам чинного законодавства, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами. Вказує, що позичальник, оформлюючи кредитний договір заходить на Веб-сайт ТзОВ «Лінеура Україна» https:/credit7.ua,в тому числі через Мобільний додаток «Credit7» реєструється та створює електронний кабінет, в якому йому надходить текст кредитного договору та, де він має змогу ознайомитись з правилами, паспортом споживчого кредиту, з інформацією, передбаченою частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією, фінансовим звітом тощо. Отже, відповідачка отримала примірник оригіналу кредитного договору та паспорту споживчого кредиту. Також, факт перерахування позивачем коштів на банківський рахунок відповідачки підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Також, часткова оплата нарахованих процентів за користування кредитом відповідачкою на рахунок первісного кредитора є підтвердженням отримання боржником грошових коштів у сумі, визначеній кредитним договором.Крім того, вказує, що нарахування відсотків є правомірним, оскільки воно здійснювалося, згідно протягом визначеного договором строку кредитування. Відтак, просить позов задовольнити повністю (а.с.137-142).

В судове засідання представник позивача не з`явився, до початку судового засідання подав заяву, в якій просив справу слухати за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с. 183).

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, до початку судового засідання також подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати без її участі (а.с. 214).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Згідно ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Згідно ч.1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що 20.04.2023 року між ТзОВ «Лінеура Україна» та відповідачем було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 3617513 (далі - Кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_1 було надано кредит в розмірі 13000 грн., строком на 360 днів з 20.04.2023 року по 14.04.2024 року, шляхом перерахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану банком АТ «Унверсал Банк». Вказаний договір підписаний відповідачем електронним цифровим підписом (одноразовим ідентифікатором) Е876 (а.с. 30-40).

Пунктом 1.4.1. договору передбачено стандартну процентну ставку, яка становить 2 % в день та застосовується в межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 договору.

Пунктом 1.4.2. передбачено знижену процентну ставку, яка становить 0,02 % в день та застосовується, якщо кієнт до встановленого строку, зазначеного в п. 1.4.2. договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту.

Позивачем до позовної заяви долучено також копію паспорту споживчого кредиту від 20.04.2023 року, підписану відповідачкою з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором «Е876», в якій міститься інформація про основні умови кредитування, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту та інша інформація (а.с. 49-51).

Згідно з п.п. 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Виходячи з викладеного, суд вважає доведеним укладення між ТзОВ «Лінеура Україна» та відповідачкою ОСОБА_1 кредитного договору на умовах, які погоджені сторонами.

20.06.2023 року о 15:50 год. ТзОВ «Пейтек Україна», за допомогою системи Pay Tech, перераховано відповідачу грошову суму 13000,00 грн. на платіжну картку № НОМЕР_1 у безготівковому порядку, що підтверджено листом директора ТОВ «Пейтек Україна» вих. № 21 від 26.07.2024 року (а.с. 60).

Факт належності відповідачці ОСОБА_1 карткового рахунку № НОМЕР_1 , на який здійснювався грошовий переказ за кредитним договором № 3617513, а також зарахування кредитних коштів підтверджується листом АТ «Універсал Банк» та випискою по особовому рахунку відповідачки, які були надані на виконання ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.06.2025 року (а.с. 197-200).

Таким чином, суд приходить до висновку, що факт укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів є доведений, а ТзОВ «Лінеура Україна» виконало свою частину умов кредитного договору у повному обсязі.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачкою здійснено оплати на рахунок первісного кредитора у загальній сумі 50537,97 грн.: по тілу кредиту в розмірі 0,06 грн. та оплату процентів у сумі 50537,91,00 грн., що підтверджує волевиявлення відповідача на добровільне виконання умов договору (а.с. 22-28).

Згідно розрахунку заборгованості за договором № 3617513 від 20.06.2023 р., заборгованість відповідачки станом на 26.07.2024 р. становить 48338,62 грн., з яких: 12999,94 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту; 35338,68 грн. - сума заборгованості за відсотками (а.с. 22-28).

Судом також встановлено, що 26.07.2024 року між ТзОВ «Лінеура Україна» та ТзОВ «Українські фінансові операції» було укладено Договір факторингу № 26/07/2024, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідачки за Кредитним договором № 3617513 від 20.04.2023 року (а.с. 66-70,56).

Із інформаційного листа ТзОВ «Лінеура Україна» від 29.07.2024 року вбачається, що останній повідомив відповідачку про відступлення права вимоги, шляхом направлення відповідного текстового SMS-повідомлення на її контактний номер телефону НОМЕР_2 (а.с. 57).

Відповідно до копії витягу з Реєстру боржників від 26.07.2024 р. до Договору факторингу № № 26/07/2024 від 26.07.2024 року, ТзОВ «Українські фінансові операції» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 3617513 в сумі 48338,62 грн., з яких: 12999,94 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту; 35338,68 грн. - сума заборгованості за відсотками (а.с. 56).

За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Разом з тим, на момент звернення позивача в суд та розгляду справи по суті, відповідачка, в порушення вимог ст. 1054 ЦК України, грошові кошти за кредитним договором не повернула.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України).

Судом встановлено, що між відповідачкою та ТзОВ «Лінеура Україна» було укладено кредитний договір, в якому погоджено умови надання кредиту, строк та порядок його повернення, даний договір підписано ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, при цьому відповідачкою не спростовано факт укладення зазначеного договору. Твердження відповідача про недоведеність надання коштів в розмірі 13000 грн. спростовуються наданою нею випискою по рахунку в якій відображено зарахування 20.04.2023 року року (дата укладення договору) на зазначений в договорі рахунок № НОМЕР_1 , коштів в розмірі 13000 грн. (а.с. 199 - зворот).

Окрім того, доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту, будь-яких доказів на спростування користування нею наданими їй кредитними коштами суду відповідачка не надала, а також не подала будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості.

Також суд зауважує, що відповідачка частково погашала цю заборгованість, що свідчить про визнання нею наявності такої заборгованості.

Крім того, на час ухвалення даного рішення вказана заборгованість відповідачем добровільно не погашена в повному обсязі, оскільки суду не надано жодних відомостей про протилежне.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що заявлені ТзОВ «Українські фінансові операції» позовні вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На виконання вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України позивачем до позову додано: Договір про надання юридичних послуг № 01/08/2024-А від 01.08.2024 року, укладений між ТОВ «Українські фінансові операції» та адвокатом Дідухом Євгеном Олександровичем; детальний опис робіт (наданих послуг) № 3617513 від 11.12.2024 року; акт приймання-передачі наданих послуг № 3617513 від 11.12.2024 року. З огляду на дані докази розмір витрат на правничу допомогу в даному провадженні склав 10000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Суд дійшов висновку, що заявлена сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. є неспівмірною із складністю справи та виконаними роботами.

Зокрема, суд звертає увагу на те, що представником позивачав акті приймання-передачі виконаних робіт лише вказано послугу за підготовку та подання позовної заяви, яка вартує 10 000 грн. Суд, зауважує, що представником позивача не здійснювалася участь в судових засіданнях.

Суд враховує, що дана категорія справ є поширеною, сама по собі позовна заява є нескладною та не потребує особливих затрат часу на її складання, відсутні посилання на судову практику, що потребувало б додаткового часу на її вивчення. Пакет документів, що доданий до позовної заяви, також є наперед визначеним та не потребує великих зусиль для його зібрання.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідності дотримання принципу співмірності при розрахунку судових витрат.

Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У справі № 922/3812/19 Верховний Суд зазначив, що суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17).

Відтак, суд вважає, що обґрунтованим та співмірним в даному випадку є витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача 4000 грн. понесених витрат на правничу допомогу та 2422,40 грн. судового збору.

На підставі ст.ст. 509, 526, 527, 530, 1048, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 247, 259, 263-268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» за Кредитним договором № 3617513 від 20.04.2023 року в загальному розмірі 48338 (сорок вісім тисяч триста тридцять вісім) 62 грн., з яких: 12999,94 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту; 35338,68 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» судові витрати по справі, а саме: 2422 (дві тисячі чотириста двадцять два) грн. 40 коп. - судового збору та 5000 (п`ять тисяч) грн. - витрат на правничу допомогу.

В задоволенні іншої частини позовних вимог Товариству з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, буд. 27, приміщення 2, .

Відповідач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складений 08 серпня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська