КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 366/3118/21 Головуючий у суді І інстанції Слободян Н.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову ухвалу Іванківського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Сквирського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії Сквирського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Сквирський ВДВС у Білоцерківському районі Київської області), заінтересована особа - ОСОБА_2 .

Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 24 березня 2025 року скаргу задоволено.

Визнано неправомірними дії Сквирського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області щодо не зупинення виконавчого провадження № НОМЕР_1 та стягнення коштів з ОСОБА_1 в сумі 374 343,42 грн.

Визнано неправомірним та скасовано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 04 березня 2025 року, складений головним державним виконавцем Сквирського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області Качуринською О.В. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Скасовано постанови головного державного виконавця Сквирського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області Качуринської О.В. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 про арешт коштів боржника від 04 березня 2025 року та про зняття арешту з коштів від 05 березня 2025 року.

27 березня 2025 року представник заявника - адвокат Капустін В.В. подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив вирішити питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, у розмірі 14 600,00 грн.

Сквирський ВДВС у Білоцерківському районі Київської області 31 березня 2025 року надіслав до суду відзив на заяву про ухвалення додаткового рішення, в якому просив відмовити заявнику у розподілі витрат на правничу допомогу, посилаючись на їх необґрунтованість та неспівмірність з урахуванням складності справи і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Додатковою ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року заяву задоволено частково.

Стягнуто зі Сквирського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з отриманням професійної правової допомоги, у розмірі 4 000,00 грн.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, щозаявником надано докази на підтвердження понесення витрат на правову допомогу внаслідок оскарження дій державного виконавця, які були предметом судового розгляду, тому з урахуванням складності та обсягу справи, співмірності заявленої суми витрат із наданими адвокатом послугами, витраченим ним часом на підготовку процесуальних документів та прийняття участі у судових засіданнях, проведених в режимі відеоконференції, висловлених ним доводів та міркувань і наслідку розгляду справи для сторін, яка стосується судового контролю за виконанням судового рішення, суд дійшов висновку про стягнення із органу ДВС на користь заявника 4 000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник в особі представника - адвоката Капустіна В.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вартість послуг адвоката була передбачена у договорі про надання правничої допомоги № 430 від 03 березня 2025 року та визначена з урахуванням Рекомендацій щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, затверджених рішенням Ради адвокатів Харківської області № 17 від 21 березня 2018 року, і Рекомендацій щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, затверджених рішенням Ради адвокатів Чернігівської області № 57 від 16 лютого 2018 року.

Вказані рекомендації передбачають мінімальні ставки адвокатського гонорару, які були затверджені ще в 2018 році, а тому, враховуючи економічну ситуацію в державі та рівень інфляції, не в повній мірі відповідають сучасним реаліям, що й підтверджується Рекомендаціями щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, затвердженими рішенням Ради адвокатів Харківської області № 13/1/7 від 21 липня 2021 року.

Враховуючи особливий статус ОСОБА_1 як військовослужбовця, який з перших днів повномасштабного вторгнення став на захист України та потрапив у полон, де знаходився 2,5 роки, при визначені вартості наданих послуг (виконаних робіт) адвокатом були використані рекомендовані (мінімальні) ставки адвокатського гонорару станом на 2018 рік і такі ставки навіть не коригувались на індекс інфляції.

Всі надані адвокатом послуги (виконані роботи) при розгляді судом справи № 366/3118/21 зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом на підставі договору про надання правничої допомоги № 430 від 03 березня 2025 року, та акті приймання передачі виконаних робіт за вказаним договором. Вони є необхідними і достатніми для належного захисту прав та інтересів заявника, відновлення його порушених прав. Вартість цих послуг не перевищує мінімальні рекомендовані ставки.

При цьому, у наданні більшості послуг за договором про надання правничої допомоги не було б потреби, якби Сквирський ВДВС у Білоцерківському районі Київської області задовольнив заяву адвоката від 05 березня 2025 року, яку він подав з метою досудового врегулювання спору.

Таким чином, саме неправомірні дії органу ДВС і його небажання усувати в позасудовому порядку допущені порушення законодавства призвели до понесення ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню в повному розмірі особою, винною в порушенні його прав та законних інтересів. ОСОБА_1 як сторона, яка виграла справу, правомірно очікував на відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції не дотримався вимог процесуального законодавства щодо неможливості зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи суду та при ухваленні оскаржуваної додаткової ухвали з власної ініціативи, безвідповідного клопотання Сквирського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області зменшив розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, районний суд застосував правову позицію, сформовану Великою Палатою Верховного Суду у нерелевантних правовідносинах господарського спору, викладену у постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, та не врахував, що суб'єктом оскарження не надано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, заявлених заявником до розподілу, так само як і не надано жодних доказів на підтвердження неспівмірності цих витрат.

Натомість, Іванківський районний суд Київської області перебрав на себе обов`язки органу ДВС щодо доведення неспівмірності витрат заявника на правничу допомогу та в оскаржуваній ухвалі з власної ініціативи навів доводи щодо необґрунтованості витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу за результатами розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу Сквирський ВДВС у Білоцерківському районі Київської області просить в задоволенні вказаної апеляційної скарги відмовити,посилаючись на те, що доводи заявника є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наявним доказам та обставинам справи, ухвалив рішення з додержанням норм процесуального права.

Зокрема вказує, що станом на 04 березня 2025 року у державного виконавця не було жодних повідомлень від сторін виконавчого провадження про те, що боржник перебував у полоні внаслідок збройної агресії проти України. 05 березня 2025 рокуна депозитний рахунок відділу надійшла списана з рахунку боржника сума боргу по аліментах у розмірі 374 512,42 грн. Зазначені кошти станом на 23 травня 2025 року перебувають на депозитному рахунку відділу до вирішення питання щодо нарахування заборгованості з урахуванням отриманої від військових частин інформації про доходи боржника за період з дня початку проходження ним військової служби по 20 березня 2025 року.

Вважає, що з урахування складності справи та наданої адвокатом правничої допомоги, заявлена сума витрат на правничу допомогу є необґрунтованою та неспівмірною.

Відзив заінтересованої особи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Учасники справи (провадження) в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, орган ДВС у відзиві просив розгляд справи проводити без участі його представника, заявник та заінтересована особа причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка сторін відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За загальним правилом, у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі, процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань є правовою підставою для ухвалення додаткового судового

Статтею 270 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 частини першої вказаної статті).

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).

Згідно із положеннями статті 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша, друга статті 133 ЦПК України).

У частині, яка не врегульована статтею 452 ЦПК України, розподіл витрат, пов`язаних з розглядом скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця, здійснюється з урахуванням статей 137, 141 ЦПК України.

Згідно із положеннями частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, встановлено, що інтереси ОСОБА_1 в суді першої інстанції представляв адвокат Капустін В.В., повноваження якої підтверджуються ордером серії АІ № 1841076 від 06 березня 2025 року (а.с. 5, т. 1).

На підтвердження понесення заявником витрат на професійну правничу допомогу при розгляді скарги на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця представником ОСОБА_1. були долучені до матеріалів справи:

договір про надання правничої допомоги № 430 від 03 березня 2025 року, укладений між адвокатом Капустіним В.В. та ОСОБА_1 ;

додаток від 03 березня 2025 року до вказаного договору про надання правничої допомоги, який містить погоджену його сторонами вартість надання послуг (виконання робіт);

детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом на підставі договору № 430 від 03 березня 2025 року у справі № 366/3118/21 на загальну суму 14 600,00 грн, з яких: консультація з вивченням документів - 500,00 грн; виготовлення та направлення до Сквирського ВДВС заяви з метою досудового врегулювання спору - 1 000,00 грн; складання скарги у суді першої інстанції - 3 000,00 грн; складання письмових пояснень - 1 000,00 грн; складання заяви про доповнення вимог скарги - 1 000,00 грн; участь у першому судовому засіданні - 6 000,00 грн; складання заяви про уточнення вимог скарги - 500,00 грн; участь у наступному судовому засіданні - 1 600,00 грн;

акт приймання-передачі виконаних робіт за договором № 430 від 03 березня 2025 року у справі № 366/3118/21, зміст якого є аналогічним детальному опису;

квитанції до прибуткового касового ордера від 07 березня 2025 року № 3 на суму 4 500,00 грн та від 27 березня 2025 року № 6 на суму 10 100,00 грн (а.с. 149-154, т. 1).

Крім цього, адвокат долучив до матеріалів справи Рекомендації щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, затверджених рішеннями Ради адвокатів Харківської області № 17 від 21 березня 2018 року та Ради адвокатів Чернігівської області № 57 від 16 лютого 2018 року (а.с. 186-188, т. 1).

Суд першої інстанції, дослідивши вищевказані докази та проаналізувавши норми законодавства, в тому числі з огляду на висновки щодо їх застосування, наведені у відповідних постановах Верховного Суду, вважав заявлений представником ОСОБА_1. розмір витрат на правничу допомогу неспівмірним із складністю цієї справи, яка стосується судового контролю за виконанням судового рішення, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання правової допомоги і таким, що не відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, у зв`язку з чим, врахувавши заперечення органу ДВС, висловлені у відзиві на заяву про ухвалення додаткового рішення щодо заявленої суми витрат на правову допомогу, стягнув із Сквирського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області на користь заявника 4 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Такий висновок суду в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19 та № 910/16803/19.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог (див. постанови Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 та від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц також акцентувала увагу на те, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

В частині третій статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19 та інших, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас у додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове судове рішення у справі, належним чином оцінивши надані стороною заявника докази на підтвердження понесення витрат на правову допомогу внаслідок оскарження дій державного виконавця та частково врахувавши доводи заперечень Сквирського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області щодо необґрунтованості і неспівмірності обсягу та вартості послуг, наданих ОСОБА_1 адвокатом Капустіним В.В., із складністю справи і виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), з огляду на предмет скарги, обсяг матеріалів справи, співмірність заявленої суми витрат із наданими адвокатом послугами, витраченим ним часу на підготовку процесуальних документів та прийняття участі у двох судових засіданнях, проведених в режимі відеоконференції, висловлених ним доводів та міркувань та наслідку розгляду справи для сторін, яка стосується судового контролю за виконанням судового рішення, застосувавши свої дискреційні повноваження з урахуванням конкретних обставин цієї справи, її перебігу та засад співмірностіобґрунтовано стягнув із органу ДВС на користь ОСОБА_1 4 000,00 грнв рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Розмір такого стягнення судових витрат на правову допомогу є розумним та справедливим, при цьому захищає права заявника на отримання коштів, які він був би змушений реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в місцевому суді, а також відповідає завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції досить детально мотивував свої висновки щодо зменшення заявленої представником заявника суми витрат на правову допомогу з 14 600,00 грн до 4 000,00 грн з урахуванням складності справи, змісту та кількості підготовлених адвокатом процесуальних документів у справі та прийняття участі в нетривалих судових засіданнях, а також вжитих заходів щодо досудового врегулювання спору та фактично виконаних обсягом робіт, який був дійсно необхідним для захисту прав та інтересів ОСОБА_1. під час розгляду скарги на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця.

Підстави вважати, що стягнута сума витрат є непропорційною із предметом спору та є безпідставно зменшеною відсутні.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на Рекомендації Ради адвокатів Харківської та Чернігівської області щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару не заслуговують на увагу, оскільки під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, суд зобов`язаний керуватися нормами чинного законодавства, зокрема ЦПК України та Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», а не рекомендаціями ради адвокатів регіонів, як входять до системи адвокатського самоврядування в Україні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дотримався вимог процесуального законодавства та з власної ініціативи, безвідповідного клопотання Сквирського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області зменшив заявлений розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, колегія суддів не сприймає, адже орган ДВС надіслав до суду відзив на заяву про ухвалення додаткового рішення, в якому заперечував щодо стягнення витрат на правничу допомогу з підстав їх необґрунтованості та неспівмірності з огляду складність справи і виконаний адвокатом обсяг робіт (наданих послуг) (а.с. 174-182, т. 1).

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги в частині застосування районним судом нерелевантної правової позиції, сформованої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в господарській справі № 922/1964/21.

З 15 грудня 2017 року набули чинності процесуальні кодекси, а саме ЦПК України, Господарський процесуальний кодекс (далі - ГПК) України та Кодекс адміністративного судочинства України, які є знаною мірою уніфікованими нормативними актами та однаково регулюють питання судового розгляду, зокрема щодо розподілу судових витрат. Тому висновки Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду застосовуються для забезпечення єдності судової практики під час розгляду цивільних справ.

У постановах Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року в справі № 910/7586/19, від 19 березня 2024 року в cправі № 922/4078/23, додатковій ухвалі від 12 березня 2024 року в справі № 904/1105/23 зазначено, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог). Разом з тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, також унормовано положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 ГПК України. На предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін під час вирішення питання про розподіл судових витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ятою, шостою статті 126 ГПК України). Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. У судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (аналогічний висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду в складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19).

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертої статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, зокрема чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Положення частин четвертої-сьомої, дев`ятої статті 129 ГПК України ідентичні нормам частин третьої-шостої, дев`ятої статті 141 ЦПК України, тому наведені правові висновки застосовні до даної справи.

При цьому, розглядаючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції врахував правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22), що узгоджуються із встановленими обставинами і процесуальними відносинами сторін у цій справі.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, а зводяться до незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що які не підтвердились в ході апеляційного перегляду справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження аргументів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду в додатковій ухвалі, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин в частині відшкодування судових витрат, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, додаткове судове рішення суду першої інстанції про стягнення зі Сквирського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн в даній справіухвалено в межах заявлених сторонами вимог і заперечень, відповідно положень матеріального та процесуального законодавства і підстави для його скасування відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а додаткову ухвалу Іванківського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року - без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, за подання апеляційної скарги на вказану ухвалу суду першої інстанції заявник сплатив судовий збір у розмірі 484,48 грн відповідно до квитанції № 6UR6-8TRQ-RSQEвід 07 травня 2025 року (а.с. 14, т. 2).

Згідно із пунктом 19 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання апеляційної та касаційної скарг на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Крім того, як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 22 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі оскарження рішення суду лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, сторона не повинна оплачувати за таку скаргу судовий збір.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи, що додаткова ухвала Іванківського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року стосується виключно розподілу судових витрат у справі із розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, а заявник сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги на це судове рішення у розмірі 484,48 грн, то зазначені судові витрати необхідно повернути останньому з Державного бюджету України на підставі пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Додаткову ухвалу Іванківського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року залишити без змін.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України зайво сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 копійок), що внесений відповідно до квитанції № 6UR6-8TRQ-RSQE від 07 травня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 серпня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній