Справа № 352/3232/24
Провадження № 22-ц/4808/976/25
Головуючий у 1 інстанції КУЗЬМЕНКО С. В.
Суддя-доповідач Мальцева
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Василишин Л.В., Девляшевського В.А.

секретар : Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог мотивував тим, що 10 грудня 2014 року Відповідач підписав Анкету-Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг - уклав із Позивачем кредитний договір, яким погоджено відкриття Позивачем карткового рахунку та видано кредитну картку Відповідачу, на якій було встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 90 000 гривень.

На підставі укладеного договору Відповідач отримав платіжну карту НОМЕР_1 , строк дії 10/17, тип Універсальна, активував її та отримував кредитні кошти з власної ініціативи, що підтверджується банківською випискою.

Відповідач користувався кредитними коштами, а також частково сплачував заборгованість за договором.

Після спливу строку дії першої картки Відповідач отримав додатково іншу карту: кредитна карта № НОМЕР_2 , строк дії - 09/20, тип Універсальна, відсоткова ставка 42 % річних.

15 жовтня 2020 року відповідачем підписано Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі якої отримав додаткову кредитну карту № НОМЕР_3 , строк дії 05/24, тип Універсальна, а також погодженні інші суттєві умови користування кредитним рахунком, відсотки нараховувалися відповідно до підписаної Відповідачем Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а саме у розмірі 42%.

У зв`язку з порушення зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості у ОСОБА_1 виникла станом на 19 листопада 2024 року заборгованість 78049,13 гривень, яка складається з наступного: 77929,42 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 119,71 гривень заборгованість за простроченими відсотками.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 10 грудня 2014 року у розмірі 78049,13 гривень, яка складається з наступного: 77929,42 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 119,71 гривень заборгованість за простроченими відсотками та судовий збір.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2025 року відмовлено частково в позові акціонерного товариства «Приватбанк" до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за відсотками в сумі 119,71 грн.

В іншій частині позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк" заборгованість за тілом кредиту за договором № б/н від 10 грудня 2014 року у розмірі 77929,42 грн .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача витрати на судовий збір у розмірі 2418,77 грн..

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2025 року скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що підписана ОСОБА_1 анкета-заява від 10 грудня 2014 року не містить істотні умови щодо розміру кредиту, строк дії договору та розмір відсоткової ставки. Долучені банком до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг не можуть братись до уваги судом, оскільки позичальник їх не підписував та йому не відомо про їхній зміст.

Вказує, що він неодноразово вносив кошти у рахунок погашення кредитної заборгованості, однак сплачені ним кошти розподілялись банком на погашення відсотків, які передбачені Умовами, і які ним не були підписані, тобто не спрямовувались на погашення тіла кредиту, у зв`язку з чим заборгованість зростала.

Згідно з даними виписки щодо руху коштів по картці відповідача банком також здійснювалось автоматичне списання відсотків, щомісячних платежів, прострочення за кредитом, що теж було враховано ним як заборгованість за тілом за кредиту, проте фактично такою не являється. За даними виписки щодо руху коштів по картці відповідача з моменту укладення договору ОСОБА_2 витрачено кредитних коштів на загальну суму 930 410,07 грн., з яких тільки 144114,16 грн. - це безпідставно нараховані відсотки. Таким чином сума внесених коштів значно перебільшує розмір витрачених та стягувались відсотки, які не передбачені умовами договору.

Відзив на апеляційну скаргу від акціонерного товариства «Приватбанк» надійшов поза строком встановленим судом, тому апеляційним судом залишено без розгляду.

Відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні в режимі відео конференції представник АТ КБ «Приватбанк» адвокат Рокетська С.В. доводи апеляційної скарги заперечила. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим.

Відповідач ОСОБА_1 до суду не явився, повідомлений про час та місце розгляду справи і належним чином, подав заяву про відкладення розгляду справи, однак не долучив до неї жодних письмових підтверджень, які б свідчили про наявність поважних причин для перенесення судового засідання.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, заперечення представника АТ КБ «Приват банк» адвоката Рокетська С.В., вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 10 грудня 2014 року ОСОБА_1 підписав Анкету-Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, чим уклав із Позивачем кредитний договір, відповідно до якого Відповідачеві відкрита кредитна лінія (т. 1 а.с. 96).

15 жовтня 2020 року відповідачем підписано Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі якої отримав додаткову кредитну карту № НОМЕР_3 , строк дії 05/24, тип- Універсальна, а також погодженні інші суттєві умови користування кредитним рахунком.

З довідки від 29 листопада 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 на виконання умов договору видано кредитну картку типу Універсальна №602449 дата відкриття 10.12.2014 термін дії до 10/17 (Т.1 а.с.95 /зворот)

Згідно із наданим Позивачем розрахунком, Відповідач станом на 19 листопада 2024 року має заборгованість 81 309,13 гривень, яка складається з 77929.42 гривень заборгованості за тілом кредиту, 3379,71 гривень заборгованості за простроченими відсотками (Т.2 а.с.81-92).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заборгованості за тілом кредиту підтверджується виписками з рахунку відповідача, з яких можна встановити, що кредит ним не повернуто. Факт отримання коштів підтверджується договором та випискою за рухом коштів. Згідно з наданим Позивачем розрахунком на час зменшення позовних вимог заборгованість Відповідача перед банком за тілом кредиту за договором становить 77929,42 гривні гривень.

Разом з тим суд не погодився із позицією позивача, що позичальник був належно інформований щодо умов кредитування стосовно сплати відсотків шляхом підписання анкети-заяви, заяви про приєднання до Умов та Правил, тому в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками відмовив.

Перевіривши справу, колегія суддів приходить до наступного висновку.

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах,який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює банком (в даному випадку Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»)

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Звертаючись до суду із позовом, АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з відповідача заборгованість у сумі 78049,13 гривень, що включає 77929,42 гривень тіла кредиту, 119,71 гривні заборгованість за простроченими відсотками.

Обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі її розмір і порядок нарахування кредитної заборгованості, позивач посилається на те, що підписуючи заяву-договір 10 грудня 2014 року, відповідач підтвердив, що погоджується з тим, що публічна пропозиція АТ КБ «Приватбанк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку становлять договір банківського обслуговування та є його невід`ємними частинами.

До кредитного договору Банк надав розрахунок заборгованості за кредитним договором, копію анкети-заяви позичальника, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ (Т.1 а.с.29-60).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зробила такий висновок про те, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку в 2014 році, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом не може бути, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження№ 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (10 грудня 2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (30 грудня 2024 року ).

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, без зазначення типу кредитної карти і визначення виду кредитного продукту, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимоги, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факт погодження всіх істотних умов договору із відповідачем, а тому відсутні правові підстави для стягнення процентів, і висновок суду першої інстанції в цій частині відповідає вимогам закону, крім того, позивач рішення суду не оскаржує.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»(далі -Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-ХІІ споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем Акціонерне товариства комерційний банк «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 та постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, справа № 365/159/19.

Встановлено, що згідно з довідкою про кредитних операцій по особовому рахунку за увесь період ОСОБА_1 сплачено кошти на погашення суми процентів за договором у розмірі 144 114,16 гр (а.с.149).

Анкета-заява до приєднання Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» хоч і містить особистий підпис ОСОБА_1 , проте не містить погоджених сторонами процентів за користування кредитними коштами. (т.1 а.с.96)

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, судом першої інстанції не враховано, що внесені ОСОБА_1 кошти на погашення кредитної заборгованості безпідставно розподілялись позивачем на погашення нарахованих банком процентів, а не на погашення тілу кредиту. Розмір сплаченої відповідачем суми 144 114,16 грн значно перевищує заявлену позивачем суму заборгованості за тілом кредиту в сумі 77 929, 42 грн, а тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення заборгованості не тільки за відсотками в сумі 119,71 грн , а й за тілом кредиту в розмірі 77929,42 грн також. При цьому неможливо погодитися із твердженнями представника позивача про обгрунтованість позову у зв`язку із тим, що підписана відповідачем заява про отримання кредитного продукту від 15.10.2020 року містить умови щодо розміру кредиту, відсоткової ставки та інших суттєвих умов кредитування ( т. а.с. 97-106). Оскільки наданий позивачем розрахунок включає період з 10.12.2014 року до 19.11.2024 року, і протягом цього періоду відповідач як користувався кредитними коштами, так і погашав заборгованість, з урахуванням відсутності доказів умов кредитування за період з 10.12.204 року до 15.10.2020 року колегія суддів не має можливості розрахувати, яку саме суму тіла кредиту заборгував відповідач. Станом на 15.10.2020 року заборгованість відповідача за розрахунком позивача дорівнювала 15093,98 грн, однак неможливо встановити, яку суму перерахованих відповідачем коштів за цей період банком було безпідставно зараховано на погашення відсотків, не встановлених договором. Враховуючи позицію позивача, який вважає беззаперечно доведеними обставин нарахування заборгованості за тілом кредиту з весь період кредитування, і одночасно не оскаржує висновок суду першої інстанції про недоведеність умов встановлення відповідачу відсотків за договором, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 779292,42 грн, оскільки розмір її позивачем належно не доведений.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене, колегія суддів уважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2025 року в частині стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за тілом кредиту за договором № б/н від 10 грудня 2014 року у розмірі 77929,42 грн скасувати та відмовити у задоволенні таких позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

З огляду на висновок щодо задоволення апеляційної скарги підлягає стягненню з АТ КБ «Приватбанк»на користь відповідача 2 902 грн 52 коп судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги, що підтверджується платіжною інструкцією від 08.06.2025 року.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2025 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за тілом кредиту за договором № б/н від 10 грудня 2014 року у розмірі 77929,42 грн.

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту за договором № б/н від 10 грудня 2014 року в сумі 77929,42 грн відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 2 902,52 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 серпня 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

Л.В.Василишин

В.А.Девляшевський