Справа № 541/4039/23
Провадження № 2/526/240/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2025 року Гадяцький районний суд Полтавської області в складі

головуючої судді Максименко Л.В.

секретаря судового засідання Павленко Т.І.

адвокатів Морозова В.Ю., Коваленка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Гадяч цивільну справу № 541/4039/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою,

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

в с т а н о в и в:

на підставі ухвали Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29.11.2023 цивільна справа № 541/4039/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою передана за підсудністю до Гадяцького районного суду.

У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму боргу за борговою розпискою від 08.07.2020 в розмірі 5000 доларів США та додатково 3% річних та інфляцію за період 08.07.2020 - 03.11.2023 в сумі 284 045,43 грн та суму боргу за борговою розпискою від 23.11.2020 в розмірі 28 000 доларів США та додатково 3% річних та інфляцію за період 23.11.2020 03.11.2023 в сумі 1 549 673, 26 грн. Загальна сума боргу складає 1 833 718, 69 грн.

Ухвалою від 12 серпня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

13 лютого 2025 року проведено підготовче судове засідання.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримав, суду пояснив, що знає ОСОБА_2 , як перевізника, де вони разом працювали. Влітку 2020 року до нього звернувся ОСОБА_2 з проханням позичити кошти в сумі 5 тисяч доларів, на що він погодився та надав йому такі кошти. Згодом у листопаді ОСОБА_3 ще раз звернувся до нього з проханням позичити 28 тисяч доларів, пояснивши, що після перепродажу техніки матиме змогу сплатити борг, на що він погодився і надав йому 28 тисяч доларів США, які до цього часу не повернуті. Відповідач уникає зустрічей, на дзвінки не відповідає, тому змушений звернутись до суду.

Представник позивача адвокат Морозов В.Ю. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив стягти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за борговою розпискою від 08.07.2020 в розмірі 5000 доларів США та додатково 3% річних та інфляцію за період 08.07.2020 - 03.11.2023 в сумі 284 045,43 грн та суму боргу за борговою розпискою від 23.11.2020 в розмірі 28 000 доларів США та додатково 3% річних та інфляцію за період 23.11.2020 03.11.2023 в сумі 1 549 673, 26 грн. Загальна сума боргу складає 1 833 718, 69 грн.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав частково, пояснив, що дійсно позичив 5 тисяч доларів у ОСОБА_1 , які не повернув та повторно звернувся до нього про позику коштів. Коли писав другу розписку домовились, що попередні 5 тис. доларів увійдуть у другу розписку, щоб була одна сума боргу, тому на даний час він винен йому лише 28 тис. доларів США.

Адвокат Коваленко І.І. звернув увагу, що позивачем не вірно розраховано 3 відсотки річних, а інфляційні втрати взагалі нараховані безпідставно, оскільки позика була взята в іноземній валюті.

Суд, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 липня 2020 року ОСОБА_2 згідно розписки взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 5 000 доларів США грн., терміном на 6 місяців. (а.с. 15)

23 листопада 2020 року ОСОБА_2 згідно розписки взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 28 000 доларів США грн., які зобов`язалася повернути до 23 лютого 2022 року. (а.с.16)

На момент розгляду справи в суді борг не повернутий.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Як передбачено частиною другою вказаної статті, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 30 червня 2022 року у справі № 344/2924/18 (провадження № 61-21328св21).

Враховуючи викладене, договір позики від 08.07.2020 року підтверджує факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 5 тисяч доларів США з зобов`язанням повернути їх в обумовлені договорами строки, а саме через 6 місяців, тобто до 08.01.2021 року та договір позики від 23.11.2020 підтверджує факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 28 тисяч доларів США з зобов`язанням повернути їх в обумовлені договорами строки, а саме до 23 лютого 2022 року.

Отримання та надання двічі коштів у борг сторонами у справі не заперечується, відповідачем не визнається загальна сума боргу, яка на його думку складає лише 28 тисяч доларів США. Проте жодних доказів на спростування протилежного стороною відповідача не надано. ОСОБА_2 повідомив суду, що розписка від 23.11. 2020 була написана ним добровільно, не під тиском, на момент складання розписки він не перебував у хворобливому чи іншому стані, повністю усвідомлював значення своїх дій.

Отже суд встановив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують цивільні правовідносини. В зв`язку з невиконанням відповідачем умов позики, за якою ОСОБА_1 виконав всі умови повністю і своєчасно, а ОСОБА_2 своєчасно не повернув борг, порушено майнові права позивача, тому позов в частині повернення боргу підлягає задоволенню та підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 08.07.2020 у сумі 5 000 доларів США та за договором позики від 23.11.2020 у сумі 28 000 доларів США.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач, крім переданих відповідачу в позику 32 тис. доларів США, просив стягнути на його користь за розпискою від 08.07.2020 додатково 3% річних та інфляційні втрати за період 08.07.2020 - 03.11.2023 в сумі 284 045,43 грн та за борговою розпискою від 23.11.2020 додатково 3% річних та інфляцію за період 23.11.2020 03.11.2023 в сумі 1 549 673, 26 грн. Загальна сума боргу складає 1 833 718, 69 грн.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України гривні.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Як встановлено, позивач здійснив розрахунок заборгованості за розпискою від 08.07.2020 додатково 3% річних та інфляцію за період 08.07.2020 - 03.11.2023 в сумі 284 045,43 грн та за борговою розпискою від 23.11.2020 додатково 3% річних та інфляцію за період 23.11.2020 03.11.2023 в сумі 1 549 673, 26 грн.

Однак, в даному випадку при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у доларах США, оскільки борг брався саме у цій валюті, а не її еквівалент у гривнях.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Такі висновки містяться, у постановах Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18) та від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач безпідставно визначає перший день нарахування 3 відсотків річних з 08.07.2020 та 23.11.2020 року.

Оскільки кошти не були повернуті в зазначеній у розписках строки, тому суд вважає обґрунтованими доводи позову щодо стягнення трьох відсотків річних.

Отже, щодо нарахування 3% річних за розпискою від 08.07.2020 суд виходить з такого розрахунку: кількість днів користування коштами з 09.07.2020 по 03.11.2023 ( як просить позивач у позові, тобто на день звернення до суду) становить 1213 днів. Загальна сума 3% річних за вказаний період становить 498.49 доларів США (5000 доларів США х 1213 день х 3 : 100/365), які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

При нарахуванні 3% річних за борговою розпискою від 23.11.2020 суд виходить з такого розрахунку: кількість днів користування коштами з 24.11.2020 року по 03.11.2023 ( як просить позивач його день звернення до суду) становить 1075 днів. Загальна сума 3% річних за вказаний період становить 2473.97 доларів США (28000 доларів США. х 1075 день х 3 : 100/365), які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо заявлених вимог в частині інфляційних втрат, суд вважає необхідним зробити наступні висновки.

Згідно із частиною першою статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання, однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

За статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, оскільки заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта відсутні.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (див. висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

За статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то частина друга статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17. Такий висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того, цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, постановах Касаційного цивільного суду від 25.11.2019 у справі № 130/1058/16, від 23.10.2019 у справі № 369/661/15-ц, від 23.09.2019 у справі № 638/4106/16-ц, від 20.02.2019 у справі № 638/10417/15-ц, постановах Касаційного господарського суду від 11.10.2018 у справі № 905/192/18, від 16.03.2021 у справі № 905/392/20.

Отже, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Водночас індексація не застосовується, а передбаченні частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати не нараховуються у разі прострочення зобов`язання, визначеного в іноземній валюті.

У справі, що розглядається, боржником отримано позику за розписками в іноземній валюті - доларах США.

Тобто предметом укладеного між сторонами договору позики є іноземна валюта, яку боржник зобов`язався повернути позичальнику.

Отже, позичальник, користуючись своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання, пред`явив позов про стягнення заборгованості за договором з боржника у гривнях, з урахуванням чого валютою такого зобов`язання з цієї дати стала національна валюта - гривня.

Близького за змістом висновку щодо права кредитора на нарахування індексу інфляції у разі визначення ним зобов`язання в національній валюті - гривні дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 340/385/17.

Такий висновок не суперечить та узгоджується з наведеними висновками Верховного Суду щодо права кредитора на нарахування інфляційних втрат, які полягають у тому, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного в національній валюті - гривні, оскільки відповідні висновки сформовані за інших фактичних обставин, ніж обставини справи, що переглядається, в якій незважаючи на укладення договору кредиту в іноземній валюті мало місце відступлення права вимоги до боржника за договором кредиту, стягнення з боржника за позовом кредитора заборгованості за кредитом та згодом часткове примусове виконання рішення суду відділом ДВС в національній валюті - гривні. Тому кредитор має право на нарахування індексу інфляції на зазначену прострочену заборгованість боржника.

З урахуванням наведеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині нарахованих інфляційних втрат, оскільки такі вимоги не відповідають обставинам справи та нормам частини другої статті 625 ЦК України щодо права кредитора на нарахування інфляційних втрат за весь час прострочення виконання боржником грошового зобов`язання.

Такі висновки містяться, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 921/542/20.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь судових витрат, пов`язаних з наданням йому професійної правничої допомоги, суд вважає необхідним вказати наступне.

Згідно з пунктами 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з тим, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормовані частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі КГС від 03.10.2019 р у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28.05.2021 р у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02.12.2020 р у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 р у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 р у справі № 753/1203/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 р у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Відповідно до частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 26 квітня 2022 року у постанові № 289/1560/20.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормовані частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 26 квітня 2022 року у постанові № 289/1560/20.

В судовому засіданні адвокат Коваленко І.І. просив зменшити судові витрати на правничу допомогу, вказавши на явно завищені суми наданих послуг та тих, які не надавались взагалі в сумі 10 тисяч гривень.

У постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №824/9/22 зазначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Відтак, відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, що узгоджується із позицією Верховного Суду у справі №127/9918/14-ц.

Із матеріалів справи вбачається, в позовній заяві позивач прохає стягнути з відповідача 50000 грн витрат на правову допомогу (консультація 5 тис. грн, досудове врегулювання спору 5 тис грн, розробка позовної заяви 10 тис. грн, представництво інтересів в суді -10 тис. грн, обробка документів для подачі позовної заяви 10 тис. грн, заява про забезпечення позову 5 тис. грн, заява про видачу рішення 5 тис. грн).

Крім того в матеріалах справи міститься посилання на докази понесених судових витрат на правничу допомогу, а саме: копія договору про надання юридичних послуг від 29.10.2023, копія додаток №1 до Договору від 29.10.23 та акт надання послуг, квитанція по сплату коштів. (а.с.19-24) При цьому суд зауважує, що заява про забезпечення позову до суду не подавалась, як і заява про видачу рішення, яка буде очевидно подана пізніше, проте вартість у 5000 грн. є явно завищеною.

Поміж тим, суд, враховуючи, що хоча умови оплати адвокатських послуг є договірними та погодженими на загальну суму 50000,00 грн., вважає, що застосуванню підлягає позиція Великої Палати Верховного Суду, сформована у справі №904/4507/18 від 12.05.2020, за змістом якої такі зобов`язання не є обов`язковими для суду у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

Тому з огляду на малозначний обсяг обставин справи, враховуючи предмет спору, фінансовий стан обох сторін та сформовану сталу судову практику щодо вирішення даної категорії спорів, суд приходить до висновку, що стягнення розміру правничих витрат у сумі 50 000,00 грн. є надмірним, а отже підлягає зменшенню до 8 000,00 грн., що відповідатиме принципу пропорційності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору, які теж підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що ціна позову становить 1833718.69 грн., загальна сума стягнутих судом коштів становить 35972.46 доларів США, що на день постановлення рішення суду за курсом НБУ (41.32) становить еквівалент до гривні 1486382.05, який необхідний для розрахунки суми судового збору.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково на 81%, тому витрати по сплаті судового збору стягуються пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача у розмірі 81% в сумі 10870.20 грн.

Керуючись ст. 12, 81, 263-265, 268, 273, 289 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

- позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розписками задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (розпискою) від 08.07.2020 у розмірі 5498,49 доларів США, яка складається з наступного: 5000 доларів США - сума боргу; 498.49 доларів США 3 % річних.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (розпискою) від 23.11.2020 у сумі 30473,97 доларів США , яка складається: 28000 доларів США - сума боргу; 2473.97 доларів США 3 % річних.

Загальна сума боргу становить 35972.46 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені зі сплатою судового збору в розмірі 10870.20 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у сумі 8 000 грн.

Решту вимог про стягнення інфляційних втрат - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , місце реєстрації с.Березова Лука, Миргородського району, реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_2 .

Головуюча: Л. В. Максименко