ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/732/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участі секретаря - Дідух М.Є.

та заявниці ОСОБА_1 і представника заінтересованої особи - Николишин І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 598/63/24 за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 травня 2025 року, ухваленого суддею Герчаківською О.Я., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2024 року ОСОБА_1 , звернулася в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту належності трудової книжки, військового квитка та диплому про навчання.

Заявниця покликається на те, що відповідно до паспорту громадянина України вона ОСОБА_1 . Її дівоче прізвище « ОСОБА_2 ». Трудова книжка заявниці заповнена на російській мові та її прізвище, ім`я та по батькові вказано « ОСОБА_3 », в подальшому прізвище виправлено на « ОСОБА_4 », однак запис про зміну прізвища в трудовій книжці заповнений не у відповідності до інструкції про порядок ведення трудових книжок.

У зв`язку з вказаним у ОСОБА_1 виникли ускладнення при подачі документів до Головного управління Пенсійного фонду України для підрахунку трудового (страхового) стажу для призначення пенсії.

Крім того, з аналогічної причини ОСОБА_1 не зараховано до трудового (страхового) стажу: час проходження військової служби, відповідно до військового квитка виписаного на російській мові на ім`я « ОСОБА_3 » та час навчання, відповідно до диплома, який теж виписаний на російській мові на ім`я « ОСОБА_3 ».

Отож, заявниця просить суд встановити факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : трудової книжки серії НОМЕР_1 ; військового квитка НОМЕР_2 ; диплому про навчання НОМЕР_3 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 травня 2025 року заяву задоволено.

Встановлено факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , наступних документів:

- трудової книжки серії НОМЕР_1 , дата заповнення 15 липня 1985 року;

- військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого 08 липня 1987 року;

- диплому про навчання серії НОМЕР_3 , виданого 12 липня 1985 року за реєстраційним №486.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 травня 2025 року та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

В обґрунтування апеляційної скарги ГУ ПФУ в Тернопільській області зазначило, що у заяві про встановлення факту не надано доказів, що трудова книжка та диплом про навчання належать заявнику. Щодо встановлення факту належності ОСОБА_1 військового квитка, то відповідно до ч.3 ст.315 ЦПК України судовому розгляду в окремому провадженні не підлягає.

Крім того, заявницею не було надано жодних документів, які б підтверджували, що вона зверталася до уповноваженої установи із заявою про виправлення помилки у військовому квитку серії НОМЕР_2 .

Також представником заінтересованої особи звернуто увагу на те, що із заяви ОСОБА_1 вбачається, що встановлення факту їй необхідно для подальшого звернення до органів Пенсійного фонду України для призначення пенсії. Отже, встановлення даного факту пов`язане з вирішенням спору про право, а, саме, про право на пенсію. Враховуючи вказане, вирішення спору із суб`єктом владних повноважень щодо права на отримання пенсії відповідно до частини другої, пункту 3 частини шостої статті 12, пункту 2 частини першої статті 263 КАС України має розглядатися в спрощеному позовному провадженні, як справа незначної складності за правилами адміністративного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області до суду апеляційної інстанції не поступав.

У судовому засіданні представник заінтересованої особи ГУ ПФУ в Тернопільській області Николишин І.І. апеляційну скаргу підтримала, з мотивів, викладених у ній, просила її задовольнити

ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечила проти апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що згідно із свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Трудова книжка серії НОМЕР_1 заповнена на ім`я « ОСОБА_6 » 1967 року народження. З даної трудової книжки вбачається, що заявниця навчалась з 1984 року по 1985 рік у професійно-техічному училищі № 5 м. Ярославля. 08.07.1987 звільнена з роботи у зв`язку з призовом до лав Радянської Армії на підставі п. 3 ст. 29 КЗпП РРФСР, та з 09.07 1987 по 30.09.1989 рік проходила службу у Збройних Силах СРСР.

Військовий квиток серії НОМЕР_2 , виданий 08 липня 1987 року ОСОБА_6 . У військовому квитку проставлено штамп, згідно якого Ярославським міським палацом одруження 23 червня 1989 року зареєстровано шлюб із ОСОБА_7 .

Згідно диплому серії НОМЕР_3 , виданого 12 липня 1985 року за реєстраційним № 486, цей диплом виданий ОСОБА_5 , у тому, що вона 01 вересня 1984 року вступила до середнього ПТУ № 5 і 12 липня 1985 року закінчила повний курс технічного училища.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 , виданого 12 січня 1993 року, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 розірвано 09 січня 1993 року та після розірвання шлюбу заявниці присвоєно прізвище « ОСОБА_4 ».

Згідно довідки №5/15974 від 22 серпня 2024 року, виданої ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 дійсно працювала в ІНФОРМАЦІЯ_4 з 25 січня 2000 року по 30 жовтня 2020 року, а з 31 жовтня 2020 року переведена на посаду головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення сектору соціальних виплат ІНФОРМАЦІЯ_5 . Відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 02 вересня 2020 року за № Д-321/7дск ІНФОРМАЦІЯ_6 з 31 жовтня 2020 року переформований у ІНФОРМАЦІЯ_7 . При прийнятті на роботу в ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_1 було здійснено запис в трудову книжку серії НОМЕР_1 .

За змістом листа Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 18 квітня 2024 року, заявниці повідомлено, що оскільки на внутрішньому боці обкладинки її трудової книжки не зазначено про зміну прізвища, не читається відтиск печатки підприємства і не вказана дата видачі документа, який слугував підставою для внесення інформації про зміну прізвища, тому дана трудова книжка не може братись до уваги при обчисленні страхового стажу. Одночасно зазначили, що згідно з Порядком № 637 військові квитки приймаються для підтвердження проходження військової служби. Відповідно до Порядку № 637, якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення юридичного факту належності трудової книжки серії НОМЕР_1 , дата заповнення 15 липня 1985 року, військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого 08 липня 1987 року, диплому про навчання серії НОМЕР_3 , виданого 12 липня 1985 року за реєстраційним №486 необхідне заявниці для реалізації свого права на призначення пенсії, адже розбіжності у написанні її прізвища у цих документах, слугують перешкодою для призначення ОСОБА_1 пенсії. Отже факт, який просить встановити заявниця має юридичне значення.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повному обсязі погодитися не може, з огляду на таке.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи немайнових прав.

Згідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо.

Враховуючи вищезазначене, слід зробити висновок про те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. В порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

За змістом п.12 вказаної Постанови Пленуму ВСУ при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Заяви про встановлення із зазначених підстав факту належності особі вироку або рішення суду, квитка про членство в об`єднанні громадян, військового квитка, посвідчення до ордена або медалі, паспорта, чи свідоцтв, що їх видають органи реєстрації актів громадянського стану, та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому главою 37 ЦПК, оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ. Судами також не встановлюється тотожність особи. Разом з тим, на підставі п.6 ст.273 ЦПК суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж.

Згідно листа Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України (в редакції, яка діяла до редакції відповідно до Закону України від 03.10.2017 № 2147VІІІ) громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.

Чинне законодавство не передбачає можливості підтвердження трудового стажу судовим рішенням. Разом з тим, суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

У пункті 26 наведеного вище Порядку визначено, що якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявниця ОСОБА_1 просила встановити факт належності їй трудової книжки, військового квитка та диплому, для підтвердження страхового (трудового) стажу, оскільки запис про зміну прізвища в трудовій книжці здійснено з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників та відповідно військового квитка та диплома виписаного на російській мові « ОСОБА_3 » не відповідає прізвищу, зазначеному в паспорті заявниці ( ОСОБА_4 ), що перешкоджає зарахувати період проходження військової служби, навчання та період роботи до страхового (трудового) стажу.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 18.04.2024 заявницю повідомлено, що оскільки на внутрішньому боці обкладинки її трудової книжки не зазначено про зміну прізвища, не читається відтиск печатки підприємства і не вказана дата видачі документа, який слугував підставою для внесення інформації про зміну прізвища, тому дана трудова книжка не може братись до уваги при обчисленні страхового стажу. Одночасно зазначили, що згідно з Порядком №637 військові квитки приймаються для підтвердження проходження військової служби. Відповідно до Порядку № 637, якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку.

Отже, метою встановлення факту належності правовстановлюючих документів, а саме трудової книжки та диплому, є реалізація заявницею права на пенсійне забезпечення.

Чинне законодавство не передбачає можливості підтвердження трудового стажу судовим рішенням. Разом з тим, суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж.

Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58 (далі Інструкція, яка є чинною на момент спірних правовідносин), визначено порядок встановлення факту належності трудової книжки та внесення до неї змін.

Пунктом 2.13. Інструкції визначено, що зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.

Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вище стоячою організацією, якій було надано підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при АР Криму (п.2.8 Інструкції).

Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.

З матеріалів справи убачається, що заявниця ОСОБА_1 не надала доказів того, що вона, як передбачає Інструкція, зверталася із заявою щодо зміни записів у трудовій книжці , а їй було відмовлено у внесенні таких змін або її заява залишилась без відповіді чи розгляду.

Разом з тим, колегія суддів виходить із того, що наявне виправлення прізвища заявниці в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , диплому про навчання НОМЕР_3 , перешкоджає їй у повному обсязі користуватися її правами, позбавляє права на пенсійне забезпечення.

Також апеляційний суд враховує, що заявниця не може звернутися з відповідною заявою в Самарський поштамт Міністерства РРФСР зв`язку, інформатики і космосу, у зв`язку з повномасштабною агресією РФ проти України та введенням в країні воєнного стану, внаслідок чого дипломатичні відносини з країною агресором припинені.

З урахуванням наведеного, з`ясувавши обставини та надані докази, надавши їм оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для встановлення факту належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : трудової книжки серії НОМЕР_1 ; диплому про навчання НОМЕР_3 , оскільки метою встановлення даного факту є реалізація її права на пенсійне забезпечення, отже такий факт породжує юридичні наслідки та чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту належності правовстановлюючих документів.

Щодо встановлення факту належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військового квитка НОМЕР_2 , то колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до положень частини 3 статті 315 ЦПК України, справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об`єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають.

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 464/6696/20 зазначено, що в разі коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, особи мають право звернутись до суду з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно до положень вищезазначеної норми. При розгляді цих справ суд встановлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Згідно з п.12 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, заяви про встановлення із зазначених підстав факту належності особі вироку або рішення суду, квитка про членство в об`єднанні громадян, військового квитка, посвідчення до ордена або медалі, паспорта, чи свідоцтв, що їх видають органи реєстрації актів громадянського стану, та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому главою 37 ЦПК України, оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту належності їй, військового квитка не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, з огляду на приписи ч. 3 ст. 315 ЦПК України, отже в цій частині провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, якою внормовано, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів не бере до уваги доводи представника заявника про те, що дана справа має розглядатись в позовному провадженні у порядку адміністративного судочинства.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

Разом із тим, аналіз наведених цивільних процесуальних норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Законом прямо віднесено встановлення юридичного факту належності правовстановлюючих документів до справ окремого провадження в порядку цивільного судочинства (розділ IV ЦПК України). У матеріалах даної справи відсутні докази про наявність у даній справі спору про право.

Заявниця як в обґрунтуванні заяви, так і в прохальній частині не просила встановити факт перебування у трудових відносинах чи факт наявності її права на пенсію, не оскаржує дії та рішення заінтересованих осіб, а просила встановити саме факт належності їй правовстановлюючих документів, що викликає лише юридичні наслідки, зокрема, виникнення права на зарахування періоду роботи до трудового стажу для призначення пенсії, що відповідає положенням частини 1статті 315 ЦПК України.

ОСОБА_1 іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення не має, а тому підтвердження факту приналежності документів, а саме трудової книжки і диплому про освіту, що містять суперечності, певній особі здійснюється в рамках окремого провадження про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Статтею 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в частині встановлення факту належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого 08 липня 1987 року та ухвалення в цій частині нове рішення, яким закрити провадження у справі.

В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 травня 2025 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 травня 2025 року в частині встановлення факту належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого 08 липня 1987 року, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким закрити провадження у справі.

В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 01 вересня 2025 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома