Номер провадження: 22-ц/813/4661/25
Справа № 521/9145/24
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача Ушаков Олексій Олександрович

відповідач Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10»

представник відповідача Байрактар Ольга Володимирівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ушакова Олексія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 12 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Сегеди О.М., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради (далі-КНП «МКЛ №10» ОМР), посилаючись на те, що 22 січня 2018 року на підставі наказу директора Комунальної установи «Міська клінічна лікарня №10 м. Одеси» №11-ОС від 19 січня 2018 року він був прийнятий на посаду лікаря-уролога урологічного відділення №1 КУ «МКЛ №10 м. Одеси».

08 травня 2024 року на підставі наказу №84-ос КНП «МКЛ №10» ОМР від 07 травня 2024 року він був звільнений з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України на підставі персонального попередження про скорочення посади від 23 січня 2024 року.

Позивач вважає, що його звільнення є незаконним, проведено з чисельними порушеннями процедури звільнення, оскільки роботодавець у порушення абз.3 ст.49-2 КЗпП України не забезпечив можливість його переведення на іншу роботу.

Стверджував, що незаконним звільненням, йому були спричинені моральні страждання, які продовжуються до теперішнього часу. У зв`язку з втратою ним роботи та доходу, він не має можливості утримувати свою родину. Всі ці обставини викликають у нього великий, надзвичайний та емоційний стрес.

Вказував, що йому важко оцінити глибину його душевних страждань, оскільки такі страждання ще тривають, але моральну шкоду, яка була йому спричинена у зв`язку з незаконним звільненням він оцінює у розмірі 20000,00 грн.

Посилаючись на порушення свої прав у зв`язку з незаконним звільненням, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ КНП «МКЛ №10» ОМР в частині його звільнення з посади лікаря-уролога урологічного відділення №1 КНП «МКЛ №10» ОМР за скороченням штату працівників, згідно п.1 ст.40 КЗпП України; поновити його на посаді лікаря-уролога урологічного відділення №1 КНП «МКЛ №10» ОМР з 08 травня 2024 року; стягнути з КНП «МКЛ №10» ОМР на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 08 травня 2024 року по день винесення судового рішення; стягнути з КНП «МКЛ №10» ОМР на його користь моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн.; допустити негайне виконання рішення у частині поновлення його на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць; стягнути з КНП «МКЛ №10» ОМР на його користь судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 12 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоду залишено без задоволення.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що посада лікаря-уролога (0,25ст.) урологічного відділення №1 КНП «МКЛ №10» ОМР, яку перед звільненням займав позивач, наказом КНП «МКЛ №10» ОМР від 07 травня 2024 року №84-ос, який введено в дію з 08 травня 2024 року, внаслідок виробничої необхідності внесення змін до штатного розпису підприємства, підлягала скороченню.

Позивача було попереджено про майбутнє скорочення його посади за два місяці і з моменту такого попередження та до дати звільнення КНП «МКЛ №10» ОМР, а також в процесі судового розгляду відповідач неодноразово пропонував вакантні посади на підприємстві, проте позивач відмовився від отримання попередження про звільнення та від вакансій, які були йому запропоновані.

КНП «МКЛ №10» ОМР виключно на законних підставах, у межах та у спосіб, визначених законодавством України, самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис на підставі фонду оплати праці, передбаченого фінансовим планом.

Право на залишення на роботі, передбачене ч.1ст. 42 КЗпП України, враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад, у даному випадку мало місце виключення зі штатного розпису підприємства лише посади лікаря уролога (0.25 ст.) урологічного відділення №1 КНП «МКЛ №10» ОМР, яка була єдиною у даному відділенні та яку займав позивач.

Відповідачем з дотриманням положень законодавства було запропоновано позивачу усі вакантні посади на підприємстві.

Відмова працівника від зайняття запропонованих вакансій (у разі наявності пропозицій) чи відсутність відповідних вакансій свідчить про об`єктивну неможливість продовження трудових правовідносин та є передумовою для звільнення такого працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12.02.2025 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоду задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням матеріального права, таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Вказує, що фактичне скорочення посади лікаря-уролога відповідно до штатного розпису не стосувалося посади ОСОБА_1 та судом не надано оцінки дотримання переважного права ОСОБА_1 на залишення на роботі.

Судом першої інстанції не надано оцінку недобросовісним діям відповідача.

Так, жодним чином не враховані пояснення позивача, щодо оголошення останньому догани за майже тиждень до його звільнення, тобто 29 квітня 2024 року. Судом зосереджено увагу виключно на самому факті оголошення догани однак не враховано, що догану було оголошено вперше за 6 років сумлінної праці. Більше того, догану було оголошено за порушення трудової дисципліни, а саме за відсутність на цілодобовому чергуванні в період з 27 квітня 2024 року по 28 квітня 2024 року, без поважних причин, однак судом в оскаржуваному рішення відсутні посилання, що ОСОБА_1 відповідно до додатку № 6 з колективного договору КНП «МКЛ №10» ОМР не входить до переліку посад та підрозділів, які залучаються до роботи у нічний час, і що під час судового розгляду обґрунтовано ставилася під сумнів справжність підпису ОСОБА_1 про ознайомлення з графіком змінності, та інші обставини як от перебування ОСОБА_1 на лікарняному в момент начебто проставлення підпису на графіку змінності

Також судом не надано оцінки щодо введення в оману стосовно здійснення ОСОБА_1 злочину в порядку ст. 214 КПК України, звинувачення в якому було спростовано під час судового розгляду.

Судом першої інстанції помилково визначено, що відповідач неодноразово пропонував вакантні посади на підприємстві, проте позивач відмовився від вакансій, які були йому запропоновані.

Судом не надано оцінки незаконності підстави, зазначеній в наказі про звільнення та невідповідності вказаної підстави фактичним обставинам.

Під час прийняття рішення про звільнення позивача, у відповідача на 5,5 (5,75 до приєднання) посадах лікаря-уролога урологічного відділення №1 працювало 11 працівників: і позивач обіймав посаду лікаря-уролога 1-ї категорії на 0,25 ставки.

Відповідачем скорочувалася посада лікаря уролога вищої категорії 0,25 ставки, а не лікаря уролога 1-ї категорії, яку обіймав позивач, що підтверджується штатним розписом від 01.04.2024 року.

При таких обставинах вважає, що відповідач допустив порушення вимог трудового законодавства, звільнивши позивача за скороченням з посади, яка підлягала і не була скорочена і відповідно будь-які правові підстави для звільнення ОСОБА_1 07.05.2024 РОКУ З 0.25 ставки лікаря-уролога у роботодавця були відсутні.

В КНП МКЛ №10 посаду лікаря-уролога займали 11 працівників, включаючи позивача ОСОБА_1 .. Разом із тим, питання щодо переважного права на залишення на роботі відповідачем взагалі не розглядалося, що є порушенням статті 42 КЗпП України.

При таких обставинах вважає, що звільнення позивача без законної підстави, що, відповідно до приписів частин першої, другої статті 235 КЗпП України, є підставою для поновлення його на попередній роботі з одночасною виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник відповідача надала відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 , - адвоката Ушакова Олексія Олександровича, - в повному обсязі.

Вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства.

Щодо явки сторін.

Сторони повідомлені судом про час та місце судового розгляду, в друге судове засідання зявились та надали суду свої пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи та представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що КНП «МКЛ № 10» ОМР є юридичною особою та дії на підставі Статуту, що підтверджується відповіддю з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №639197 від 12 червня 2024 року (т.1а.с.91-93).

22 січня 2018 року на підставі наказу директора КУ «МКЛ №10 м. Одеси» №11-ОС від 19 січня 2018 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду лікаря-уролога (0,25ст.) урологічного відділення №1 КУ «МКЛ №10 м. Одеси», з посадовим окладом згідно 12-го тарифікаційного розряду (має другу категорію лікаря в урології від 16 грудня 2016 року). з надбавкою 10% за вислугу років (початок медичного стажу з 29 квітня 2012 року), що підтверджується наказом №11-ос від 19 січня 2018 року та трудової книжкою (т.1 а.с.18 звор.-20, т.2 а.с.22).

Рішенням Одеської міської ради від 30 січня 2019 року №4248-VII КУ «МКЛ №10 м. Одеси» була перетворена у КНП«МКЛ №10» ОМР в штат якого на аналогічну посаду був переведений ОСОБА_1 .

Встановлено, що ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т.1 а.с.17).

Від шлюбу у позивача та ОСОБА_2 є донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.17 звор.).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не працювала, оскільки перебуває у декреті. На момент слухання справи в суді апеляційної інстанції позивач працює лікарем в приватній лікарні.

Встановлено, що рішенням Одеської міської ради «Про припинення КНП «ПБ №7» ОМР шляхом приєднання до КНП «МКЛ №10» ОМР» №1507 - VII від 27 вересня 2023 року було вирішено припинити КНП «ПБ №7» ОМР шляхом приєднання до КНП «МКЛ №10» ОМР»; призначити комісію з реорганізації КНП «ПБ №7» ОМР; встановити двомісячний строк для пред`явлення вимог кредиторів КНП «ПБ №7» ОМР, який обчислюється з дня оприлюднення рішення щодо його припинення; доручити комісії з реорганізації КНП «ПБ №7» ОМР здійснити заходи з припинення КНП «ПБ №7» ОМР у передбаченому чинним законодавством України порядку (т.1 а.с.25-26,27).

З матеріалів справи вбачається, що на засіданні робочої групи, оформленого протоколом №1 було запропоновано проект структури кластерного закладу охорони здоров`я КНП «МКЛ №10» ОМР до складу якого включається КНП «ПБ №7» ОМР з урахуванням вимог у відповідності до Постанови КМУ від 28 лютого 2023 року №174 «Деякі питання організації спроможної мережі закладів охорони здоров`я (т.1а.с.28,29).

12 жовтня 2023 року на засіданні робочої групи, оформленого протоколом №2 було запропоновано проєкт штатного розкладу кластерного закладу охорони здоров`я КНП «МКЛ №10» ОМР» до складу якого включається КНП «ПБ №7» ОМР станом на 01 квітня 2024 року з урахуванням вимог у відповідності до Постанови КМУ від 28 лютого 2023 року №174 «Деякі питання організації спроможної мережі закладів охорони здоров`я. Проєкт штатного розкладу закладу вважати доцільним до введення станом на 01 квітня 2024 року та гідним на подання до затвердження директором КНП «МКЛ №10» ОМР та погодження департаментом охорони здоров`я Одесьакої міської ради (т.1а.с.30-32).

Встановлено, що 23 січня 2024 року о 9 год. 45 хв. ОСОБА_1 було викликано до кабінету старшої медичної сестри першого урологічного відділення КНП «МКЛ №10» ОМР де йому було запропоновано ознайомитись з персональним попередженням про наступне звільнення 31 березня 2024 року за п.1 ст.40 КЗпП України з КНП «МКЛ №10» ОМР у зв`язку зі змінами у штатному розкладі та скорочення посад, але позивач відмовився отримувати персональне попередження про наступне звільнення, про що було зроблено відповідний запис (т.1 а.с.24).

02 лютого 2024 року у зв?язку з відмовою ОСОБА_1 від отримування персонального попередження від 23 січня 2024 року, адміністрацією КНП «МКЛ №10» на виконання вимог абз.3 ст.49-2 КЗпПУ, кур?єрською службою доставки на підставі договору про надання послуг кур`єрського зв`язку №0/133 від 15 січня 2024 року, укладеного між КНП «МКЛ №10» та ТОВ «Двадцять п`ять годин» було надіслано на адресу позивача ( АДРЕСА_1 ) друге персональне попередження, яким було повідомлено останнього, що у зв`язку з прийняттям 27 вересня 2023 року Одеською міською радою рішення №1507-VIII «Про припинення КНП «ПБ №7» ОМР шляхом приєднання до КНП «МКЛ №10» ОМР у КНП «МКЛ №10» ОМР планується з 01 квітня 2024 року проведення змін в організації виробництва і праці, та було повідомлено про сплановане скорочення посад, а саме: оператора комп?ютерного набору відділення медичної статистики та контролю якості -4,50; молодша медична сестра (молодший медичний брат) ургентної служби гінекологічного відділення -3,75; лікар з радіонуклідної діагностики лабораторії радіонуклідної діагностики-0,50; сестра медична (брат медичний) лабораторії радіонуклідної діагностики -1,00; молодша медична сестра (молодший медичний брат) лабораторій радіонуклідної діагностики -0,50; лікар - уролог урологічного відділення №1 -0,25; лікар-уролог віділення ендоскопічної та малоінвазівної хірургії з хірургією одного дня 0,50; лікар - уролог ДКЦ -0,75; лікар-сексопатолог ДКЦ - 1,00; сестра медична кабінету лікаря сексопатолога ДКЦ -1,00; молодша медична сестра (молодший медичний брат) ДКЦ -1,00,у тому числі посада лікаря уролога урологічного відділення № 1, яку обіймав позивач.

Також ОСОБА_1 було повідомлено про те, що можливості розміщення його за напрямом підготовки «Медицина», спеціальністю «Лікувальна справа» та спеціалізацію за фахом «Урологія» не має, але одночасно йому було запропоновано станом на 02 лютого 2024 року розміщення на нижчезазначених посадах, а саме: лікар - пульмонолог терапевтичного відділення (0,25 ст.) (стажистом); лікар - нефролог терапевтичного відділення (0,25 ст.) (стажистом); лікар - ревматолог терапевтичного відділення (0,25 ст.) (стажистом); сестра медична урологічного відділення №1 (1 ст.) молодша медична сестра ДЦК (1 ст.); екстрений медичний технік (0,25 ст.).

Про прийняте рішення, ОСОБА_1 повинен був проінформувати адміністрацію КНП «МКЛ №10» ОМР письмово у термін до 16 лютого 2024 року.

Крім того, адміністрація КНП «МКЛ №10» ОМР також повідомила позивача про те, що при введені нового штатного розпису в дію у разі його не згоди щодо переведення на одну із запропонованих йому посад, на підставі до вимог п. 1 ст. 40 КЗпП України, він буде звільнений встановленим законом порядку (т.1 а.с.107, 201).

З змісту відзиву вбачається, що вказане попередження вручити особисто позивачу не вдалося, оскільки останній не знаходився на протязі дня вдома, що підтверджується відміткою кур?єра в листі кур?єрської служби доставки (а.с.108).

Встановлено, що 29 квітня 2024 року наказом КНП «МКЛ №10» ОМР за №94 від 29 квітня 2024 року ОСОБА_1 було оголошено догану за порушення трудової дисципліни (відсутність на цілодобовому чергуванні в період з 27 квітня 2024 року по 28 квітня 2024 року, без поважних причин) (т.1а.с.115).

27 березня 2024 року позивач подав на ім`я керівника КНП «МКЛ №10» ОМР заяву про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в який зазначив, що він не згоден з даним попередженням у зв`язку з тим, що в порушення абз. 2 ст.49-2 КЗпП України не було враховане його переважне право на залишення на роботі, оскільки в його сім`ї відповідно до п.2 ст.42 КЗпП України немає інших працівників з самостійним заробітком, а саме на його утриманні знаходяться дружина, яка не працює, оскільки перебуває у декреті та малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також не було враховано, що він з 22 січня 2018 року безперервно працює у КНП «Міська клінічна лікарня №10» ОМР, має високу кваліфікацію та продуктивність праці (т.1а.с.35-36,37).

З змісту листа КНП «МКЛ №10» ОМР від 22 квітня 2024 року №650 вбачається, що станом на 11 квітня 2024 року у КНП «МКЛ №10» ОМР не відбулося державної реєстрації процедури приєднання, погоджений проект штатного розкладу не затверджений (т.1а.с.133).

З матеріалів справи вбачається, що станом на 01 квітня 2024 року у КНП «МКЛ №10» ОМР було затверджено новий штатний розпис станом на 01 квітня 2024 року (т.1 а.с.52-62, т.2 а.с.19).

Встановлено, що 08 травня 2024 року на підставі наказу №84-ос КНП «МКЛ №10» ОМР від 07 травня 2024 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України на підставі персонального попередження про скорочення посади від 23 січня 2024 року (т.1 а.с.33).

При звільненні позивачу був проведений повний розрахунок, що підтверджується розрахунковими листами за травень 2024 року (т.1 а.с.23,24).

В процесі судового розгляду, представником відповідача були надані письмові пропозиції щодо укладення мирової угоди з позивачем з пропозицією прийняти позивача на вакантні посади, але останній відмовився від укладення мирової угоди та переводу на посаду лікаря-уролога діагностичного консультативного центру №3 (ДКЦ №3) КНП «МКЛ №10» ОМР або на посаду лікаря-уролога операційного блоку №2 з ургентною урологічною службою (т.2 а.с.17-18). В суді апеляційної інстанції позивач пояснив що працює в приватній лікарні.

Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями ст. 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

З змісту ст. 22 КЗпП України вбачається, що будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із ч.2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч.1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно ч.ч.1, 6 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Оскільки у період дії воєнного стану норми ст. 43 КЗпП України не застосовуються, то розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, проводиться без згоди профспілкової організації.

Згідно із ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 серпня 2024 року у справі № 641/1334/23 визначила, що виходячи із системного аналізу п.1 ч.1 та ч.2 ст. 40, ч.2 ст. 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.

За приписами ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20, від 20 лютого 2023 року у справі № 199/4766/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 210/6543/21, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 24 червня 2020 року у справі № 742/1209/18, від 30 січня 2020 року у справі № 466/7604/17.

Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які нададуть працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості, - інших, які відповідають його кваліфікації. Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі).

Верховний Суд України у постанові від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказав, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ч.1ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 міститься правовий висновок про те, що «за положеннями ч.1ст. 40, ч.ч.1-3 ст. 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

Верховний суд у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 755/12428/22 вказав, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до п. 1 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що посада лікаря-уролога (0,25ст.) урологічного відділення №1 КНП «МКЛ №10» ОМР, яку перед звільненням займав позивач, наказом КНП «МКЛ №10» ОМР від 07 травня 2024 року №84-ос, який введено в дію з 08 травня 2024 року, внаслідок виробничої необхідності внесення змін до штатного розпису підприємства, підлягала скороченню.

Тобто в КНП «МКЛ №10» ОМР у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці відбулося скорочення саме посади лікаря-уролога (0,25ст.) урологічного відділення №1 КНП «МКЛ №10» ОМР, яку обіймав ОСОБА_1 , що підтверджується штатним розписом станом на 01 січня 2024 року, штатним розписом станом на 01 квітня 2024 року та штатним розписом станом на 20 травня 2024 року (т.1 а.с.42-51,52-62).

З матеріалів справи вбачається, що позивача було попереджено про майбутнє скорочення його посади за два місяці і з моменту такого попередження та до дати звільнення КНП «МКЛ №10» ОМР, а також в процесі судового розгляду відповідач неодноразово пропонував вакантні посади на підприємстві, проте позивач відмовився від отримання попередження про звільнення та від вакансій, які були йому запропоновані.

Відповідно до ч.3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Отже, КНП «МКЛ №10» ОМР виключно на законних підставах, у межах та у спосіб, визначених законодавством України, самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис на підставі фонду оплати праці, передбаченого фінансовим планом.

При цьому, суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників). Але він не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник на свій розсуд визначає чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, може зменшити чисельність одних посад, а також здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад.

Проведення роботодавцем заходів щодо зміни організації виробництва і праці - законне повноваження роботодавця.

Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 317/4223/16 визначив, що проведення заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника і суд не вправі обговорювати та вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва і праці. Суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність скорочення штату та чисельності працівників, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить власнику або уповноваженому ним органу

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 756/10727/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 367/3870/16, від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17, від 27 травня 2021 року в справі № 201/6689/19.

Що стосується доводів позивача про те, що він має переважне право на залишення на роботі, то колегія суддів вважає, що вказані доводи підлягають відхиленню, оскільки в процесі розгляду справи було встановлено, що відбулось скорочення саме посади лікаря уролога (0.25 ст.) урологічного відділення №1, яку займала лише одна особа - позивач.

Верховний Суд у постановах від 11 липня 2018 року у справі № 816/1232/17, від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15-ц, від 12 квітня 2023 року у справі № 754/12401/21 визначив, що правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права на залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у ч.2 ст. 42 КЗпП України.

Отже, право на залишення на роботі, передбачене ч.1ст. 42 КЗпП України, враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад, у даному випадку мало місце виключення зі штатного розпису підприємства лише посади лікаря уролога (0.25 ст.) урологічного відділення №1 КНП «МКЛ №10» ОМР, яка була єдиною у даному відділенні та яку займав позивач.

Що стосується доводів позивача щодо порушення відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України є безпідставними, оскільки судом встановлено, що у попередженні про наступне вивільнення від 23 січня 2024 року ОСОБА_1 був повідомлений про скорочення його посади з 31 березня 2024 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП у зв`язку із змінами у штатному розкладі та скорочення посад але відмовився від його підписання та отримання. Тому 02 лютого 2024 року на його адресу було направлено друге персональне попередження про наступне вивільнення та запропоновано переведення на одну з запропонованих вакантних посад згідно переліку, визначеному у попередженні від 02 лютого 2024 року.

Проте, позивач не надав згоди на переведення на жодну із запропонованих йому посад.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 зазначено, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

Таким чином, відповідачем з дотриманням зазначених положень законодавства було запропоновано позивачу усі вакантні посади на підприємстві.

Відмова працівника від зайняття запропонованих вакансій (у разі наявності пропозицій) чи відсутність відповідних вакансій свідчить про об`єктивну неможливість продовження трудових правовідносин та є передумовою для звільнення такого працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Верховний суд у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 758/2190/23 визначив, що згідно з ч.ч. 1,3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці; одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. Положення ст. 49-2 КЗпП України не містить обов`язку роботодавця ознайомлювати працівника з попередженням про наступне вивільнення та з вакантними посадами на підприємстві саме під особистий підпис.

Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 303/798/17 визначив, що «законодавством про працю не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про скорочення чисельності або штату працівників. Метою персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці є надання працівникові можливості завчасно визначитися із майбутнім працевлаштуванням або підшукати собі іншу роботу».

Аналогічний висновок міститься і в листі Міністерства соціальної політики України від 24 вересня 2019 року № 10/0/36-19, зокрема: «законодавством про працю не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про наступне вивільнення у зв`язку із ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників».

Тобто, роботодавець самостійно визначає спосіб та форму повідомлення про вивільнення працівника та про наявні вакантні посади на підприємстві.

Колегія суддів вважає, що КНП «МКЛ №10» ОМР належним чином виконало положення ч.2 ст. 40 КЗпП України, тому підстави для задоволення інших похідних позовних вимог відсутні.

Зазначене також узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 752/17592/19.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі зазначено, що фактичне скорочення посади лікаря-уролога відповідно до штатного розпису не стосувалося посади ОСОБА_1 , проте вказанане не відповідає матеріалам справи, оскільки посада лікаря-уролога (0,25ст.) урологічного відділення №1 КНП «МКЛ №10» ОМР, яку перед звільненням займав позивач, наказом КНП «МКЛ №10» ОМР від 07 травня 2024 року №84-ос, який введено в дію з 08 травня 2024 року, внаслідок виробничої необхідності внесення змін до штатного розпису підприємства, підлягала скороченню.

Тобто в КНП «МКЛ №10» ОМР у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці відбулося скорочення саме посади лікаря-уролога (0,25ст.) урологічного відділення №1 КНП «МКЛ №10» ОМР, яку обіймав ОСОБА_1 , що підтверджується штатним розписом станом на 01 січня 2024 року, штатним розписом станом на 01 квітня 2024 року та штатним розписом станом на 20 травня 2024 року.

Доводи апеляційної скарги щодо ненадання оцінки дотримання переважного права ОСОБА_4 на залишення на роботі є необґрунтованими, оскільки право на залишення на роботі, передбачене ч.1ст. 42 КЗпП України, враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад, у даному випадку мало місце виключення зі штатного розпису підприємства лише посади лікаря уролога (0.25 ст.) урологічного відділення №1 КНП «МКЛ №10» ОМР, яка була єдиною у даному відділенні та яку займав позивач.

Посилання на недобросовісність дій відповідача є недоречним, оскільки сам факт наявності догани, безумовно, є фактом, який враховується при оцінці продуктивності та кваліфікації працівника ОСОБА_1 (для визначення переважного права). Догана свідчить про порушення трудової дисципліни і, відповідно, знижує шанси на залишення на роботі при скороченні.

ОСОБА_1 не оскаржував законність догани, але стверджував, що чергування не було передбачено для його посади, а підпис на графіку змінності може бути підробленим. Але дане питання позивачем та його представником в судовому порядку не піднімалося, що свідчить про його згоду законності догани. Клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи в судовому порядку не заявлялося. Тому посилання ОСОБА_1 , що догана була оголошена незадовго до звільнення не мають ніякого відношення до цього питання.

Не знайшли свого підтвердження доводи в апеляційній скарзі представника позивача про те, що помилково визначено, що відповідач неодноразово пропонував вакантні посади на підприємстві, а відповідач відмовився від вакансій, які йому були запропанові.

Як зазначалося вище, та підтверджено доказами які наявні в справі - ОСОБА_1 було повідомлено про те, що можливості розміщення його за напрямом підготовки «Медицина», спеціальністю «Лікувальна справа» та спеціалізацію за фахом «Урологія» не має, але одночасно йому було запропоновано станом на 02 лютого 2024 року розміщення на посадах, а саме: лікар - пульмонолог терапевтичного відділення (0,25 ст.) (стажистом); лікар - нефролог терапевтичного відділення (0,25 ст.) (стажистом); лікар - ревматолог терапевтичного відділення (0,25 ст.) (стажистом); сестра медична урологічного відділення №1 (1 ст.) молодша медична сестра ДЦК (1 ст.); екстрений медичний технік (0,25 ст.).

Про прийняте рішення, він повинен був проінформувати адміністрацію КНП «МКЛ №10» ОМР письмово у термін до 16 лютого 2024 року, але це зроблено позивачем не було. Крім того, адміністрація КНП «МКЛ №10» ОМР також повідомила його про те, що при введені нового штатного розпису в дію у разі його не згоди щодо переведення на одну із запропонованих йому посад, на підставі до вимог п. 1 ст. 40 КЗпП України, він буде звільнений встановленим законом порядку (т.1 а.с.107, 201).

Додатковим доказом доброчинних дій відповідача є той факт, що в процесі судового розгляду, представником відповідача були надані письмові пропозиції щодо укладення мирової угоди з позивачем з пропозицією прийняти позивача на вакантні посади, але останній відмовився від укладення мирової угоди та переводу на посаду лікаря-уролога діагностичного консультативного центру №3 (ДКЦ№3) КНП «МКЛ№10» ОМР або на посаду лікаря-уролога операційного блоку №2 з ургентною урологічною службою (т.2а.с.17-18). Пропозиція вирішити спір мирним шляхом з боку керівництва лікарні підтверджує, що відповідачем були зроблені всі кроки для врегулювання даного спору мирним шляхом, але позивач всякий раз ухилявся від мирних пропозицій.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не слугують підставою для скасування по суті вірного рішення суду першої інстанції.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Ушакова Олексія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 12 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко