ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/743/25 Справа № 235/2960/24 Суддя у 1-й інстанції - Величко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 235/2960/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Приватне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 серпня 2024 року, яке ухвалено суддею Величко О.В. у місті Покровську Донецької області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

В квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» про стягнення одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він перебував з відповідачем по справі у трудових відносинах з 15 грудня 1997 року. Згідно наказу від 08 жовтня 2021 року за № 1292 кз позивача було звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Останній день роботи 08 жовтня 2021 року. Оскільки його трудовий стаж в даній галузі становить більш 23 роки, позивач має право на одноразову допомогу у вигляді трьох середньомісячних заробітків.

Наказом про виплату одноразової допомоги від 08 жовтня 2021 року зазначено про виплату одноразової допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків, що передбачено п. 8.2 Колективного договору. Проте відповідачем невірно визначений розмір одноразової допомоги. Зокрема, оскільки позивач перебував у відпустці та отримував допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 01 червня 2021 року по дату звільнення, то ці періоди не повинні бути враховані для розрахунку середньомісячного заробітку, а для середньомісячного заробітку повинен бути враховані квітень 2021 року та травень 2021 року (тобто ті періоди, в яких позивач працював та отримував заробітну плату). Отже, середньомісячний заробіток складає 56 612,40 грн, що підтверджується довідкою від 22 лютого 2024 року, тому при звільненні йому повинно бути виплачено три середньомісячні заробітки в загальному розмірі 169 837,20 грн.

Натомість, відповідач виплатив йому 34 052,13 грн. Заборгованість по виплаті одноразової допомоги становить 135 785,07 грн.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровська» на свою користь недоплачену суму одноразової допомоги у розмірі 162 781,65 грн та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по дату прийняття рішення по справі, що станом на 15 червня 2023 року становить 1 114 491,35 грн.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» про стягнення недоплаченої суми одноразової допомоги та середнього заробітку - задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» на користь ОСОБА_1 недоплату одноразової допомоги в сумі 135 785,07 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 135 000 грн, а всього 270 785,07 грн, з подальшим відрахуванням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» на користь держави судові витрати зі сплати судового збору 2 628 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Приватне акціонерне товариство Шахтоуправління «Покровське» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів, а саме невірно визначено розмір середньої заробітної плати. Позивач з 01 червня 2021 року по дату звільнення жодного дня не працював, тому відповідач вважає, що відповідач правомірно здійснив розрахунок одноразової допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків згідно п. 8.2 Колективного договору відповідача із дотриманням вимог Порядку № 100, виходячи із середньої заробітної плати обчисленої виходячи з тарифної ставки 87,99 грн, із якої було розраховано середньомісячний заробіток у розмірі 11 350,71 грн, в результаті чого сума, яка була нарахована позивачу , склала 34 052,13 грн, що відповідає Порядку № 100. Вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не має жодних підстав для задоволення, оскільки ця вимога є похідною від помилкового висновку щодо наявності невиплаченої заробітної плати, внаслідок неправильного тлумачення терміну одноразова допомога.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без з мін, як законне та обґрунтоване, на переконання представника позивача, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» - адвоката Єгорова О.Ю., який підтримав доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мотуза О.В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзиву відповідача на апеляційну скаргу позивача, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі ПрАТ « ШУ « Покровське» з 10 лютого 2000 року по 09 жовтня 2021 року, де працював в якості машиніста гірничих виїмкових машин. (а.с.9).

Наказом ПрАТ «ШУ « Покровське» за № 1292 кз від 08 жовтня 2021 року ОСОБА_1 машиніста гірничих виїмкових машин 6 розряду дільниці по видобутку вугілля № 3 звільнити за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. (а.с.27).

Згідно наказу ПрАТ «ШУ «Покровське» № 455 к від 08 жовтня 2021 року вирішено виплатити одноразову допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітків ОСОБА_1 т. № 8891, машиністу гірничих виїмкових машин 6 розряду дільниці № 4 ( а.с.128).

Згідно довідки ПрАТ « ШУ « Покровське» за № 203 від 22 лютого 2024 року ОСОБА_1 нарахована одноразова допомога при виході на пенсію за віком в сумі 34 052,13 грн. (а.с.11).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання укладеного на підприємстві колективного договору відповідач був зобов`язаний виплатити ОСОБА_1 одноразову допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, як особі, стаж роботи якої на підприємстві на момент виходу на пенсію перевищує 25 років, тому з відповідача підлягає стягненню недоплачена сума одноразової допомоги і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників

Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

З матеріалів справи вбачається, що згідно п.8.2. Колективного договору встановлено зобов`язання підприємства відповідача при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію з ПАТ за віком при першому його звільненні з підприємстві за власним бажанням у разі, кали заява працівника про звільнення мотивована виходом на пенсію (згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України) виплачується одноразова допомога, розмір якої належить від стажу роботи в галузі та середнього заробітку, але не менше. При стажі роботи в галузі роботи понад (років), зокрема, для чоловіків 15 років - двох середньомісячних заробітків, 20 років і більше - трьох середньомісячних заробітку.

З урахуванням викладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 при виході на пенсію при стажі роботи у відповідача більше 20 років, та на підставі пункту 8.2 колективної угоди не була виплачена вихідна допомога у повному розмірі, тому заявлені в цій частині вимоги підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія судів зазначає наступне.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічні за змістом висновки викладені постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Визначаючи до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку, місцевий суд урахував позицію відповідача про застосування принципу співмірності із заявленою сумою невиплаченої заробітної плати (вихідної допомоги), яка у позові була заявлена позивачем у розмірі 1 698 372 грн врахував, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку просив стягнути позивач, є значно більшою, ніж сума невиплаченої позивачу одноразової вихідної допомоги 135 785,07 грн, та з урахуванням дотримання розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності визначив до стягнення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку 135 000 грн, і з таким розміром погоджується колегія суддів, оскільки він є співмірним, пропорційним, і таким, що відповідає встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі відповідача доводи щодо невірного розрахунку розміру середнього заробітку позивача зводяться до власного тлумачення відповідачем діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Так, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. ( п. 4 Порядку).

Законодавцем чітко прописані період, який враховується при розрахунку середнього заробітку: якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Редакція абзацу 4 п. 2 Порядку, на яку посилається представник відповідача «Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. ( Абзац четвертий пункту 2 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 1398 ( 1398-99-п ) від 30 липня 1999 року)» була змінена Постановою КМУ від 09 грудня 2020 року і на день звільнення позивача з підприємства зміст даного абзацу викладено у наступній редакції: «Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.»

Застосування тарифної ставки, на яке посилається представник відповідача, проводиться в разі відсутності у працівника розрахункового періоду або відсутності заробітної плати. В даному випадку лікарняні та відпустка є час, протягом якого зберігається заробіток працівника, проте такі виплати виключаються із розрахунку для визначення середньомісячного заробітку . Тому, суд вважає, що в даному випадку для розрахунку середньомісячного заробітку слід виходить з повних місяців роботи перед звільненням: квітень-травень 2021 рік.

Таким чином, з аналізу вищевказаних норм Постанови №100 вбачається, що для визначення розміру середньомісячного заробітку працівнику необхідно враховувати саме останні два календарні місяці перед звільненням, що чітко встановлено нормами трудового законодавства.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 199/2128/15-ц (провадження № 61-29370св18) Верховний суд дійшов висновку, що оскільки позивач останні два місяці перед звільненням не працював та не отримував заробітну плату, то з урахуванням положень абзацу 4 пункту 2 Порядку для визначення розміру середнього заробітку необхідно виходити з виплат за попередні два місяці роботи позивача (квітень, травень 2011 року), які передують двом останнім місяцям роботи позивача перед звільненням - 22 грудня 2011 року.

Як вбачається з витягу із табелів обліку робочого часу ОСОБА_1 у серпні, вересні 2021 року (тобто у попередні два місця перед звільненням) не працював, перебував у відпустці та на лікарняному. В червні, липні 2021 року також не працював, перебував на лікарняному (а.с.8).

Отже, для правильного вирішення спору в цій частині суд першої інстанції, враховуючи приписи трудового законодавства правильно погодився з позивачем про те, що для визначення середньої заробітної плати для розрахунку необхідно взяти заробітну плату за повні місяці роботи перед звільненням квітень-травень 2021 рік.

У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Оскільки колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, підстави розподілу судових витрат відсуті.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» - залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 серпня 2025 року.

Головуючий:

Судді: