ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кучинська Вікторія Вікторівна, на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2025 року, яке ухвалено суддею Гайтко Л.А. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складення повного тексту рішення відсутні,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ТОВ «Свеа Фінанс» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 30 вересня 2016 року між АТ «Ідеа Банк» та ОСОБА_1 укладено Угоду про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки № С03.217.72284.

Відповідно до підпунктів 3.1, 3.2, 3.3 і пункту 3 Кредитного договору, Банк надає клієнту кредит шляхом встановлення відновлюваної Кредитної лінії по рахунку. Максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000,00 грн.

Ліміт Кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладання угоди, ставиновить 2 000,00 грн. Визначення суми кредитної лінії, що може бути доступна клієнту, протягом строку дії відновлювальної кредитної лінії, здійснюється банком в межах встановленого угодою максимального ліміту кредитної лінії без будь-яких обмежень.

Відсоткова ставка за користування коштами кредитної лінії становить 48,00% річних.

Підписанням відповідного кредитного договору позичальник також приєдналася до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та підтвердив свою обізнаність про Умови та Тарифи банку.

На виконання умов договору АТ «Ідея Банк» свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю, однак, відповідач не здійснила своєчасні платежі у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам у строк, вказаний у договорі, чим суттєво порушила взяті на себе зобов`язання.

25 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Свеа Фінанс» (попередня назва «Росвен Інвест Україна») було укладено Договір факторингу № 01.02-31/23, відповідно до умов якого відступлено право вимоги за заборгованістю ОСОБА_2 перед АТ «Ідея Банк» за договором № С03.217.72284 від 30 вересня 2016 року.

Згідно розрахунку заборгованості по Кредитному договору № С03.217.72284 від 30 вересня 2016 року, заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Свеа Фінанс» станом на дату подачі позову складає: 11 333,32 грн заборгованість за основним боргом, 18 430,82 грн

Посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 своїх грошових зобов`язань, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 29 764,14 грн., а також понесені судові витрати.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Свеа Фінанс» задоволено, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за Кредитним договором №С03.217.72284 від 30 вересня 2016 року у розмірі 29764,14 грн та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кучинська В.В., не погоджується з рішенням суду, вважає його ухваленим з порушенням норм процесуального права та наявністю недоведених обставин, які суд визнав довезеними, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що довідка-розрахунок заборгованості ОСОБА_1 не є належний та допустимим доказом, оскільки з неї неможливо встановити коли саме заборгованість була переведена в прострочену, чи були сплати з боку відповідача, порядок і розмір нарахування відсотків, чи були нараховані відсотки у межах строку дії кредитного договору.

Вказує, що згідно до виписки по карті за період з 30 вересня 2016 року по 25 липня 2023 року вбачається, що відповідачка здійснювала погашення заборгованості по карті, загальна сума яких складає 20 840,00 грн, тому вважає, що відповідачка здійснила погашення суми боргу, ще й наявна переплата у 9 506,58 грн.

Зазначає, що вказані позивачем розрахунки заборгованості не є належними та допустимими доказами суми заборгованості, оскільки з них неможливо встановити формування заборгованості та її складові, крім того, визначені позивачем до стягнення суми заборгованості по нарахованим і несплаченим процентам за користування кредитом включають періоди, які виходять за межі строків кредитування, а тому є безпідставним та задоволенню не підлягають.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 1 ст. 369 ЦПК України, у редакції чинній на час подання апеляційної скарги).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 вересня 2016 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено Угоду про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки № С03.217.72284.

Відповідно до підпунктів 3.1, 3.2, 3.3 і пункту 3 Кредитного договору, Банк надає клієнту кредит шляхом встановлення відновлюваної Кредитної лінії по рахунку. Максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000 грн.

Ліміт Кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладання угоди, становить 2000,00 грн. Визначення суми Кредитної лінії, що може бути доступна Клієнту, протягом строку дії відновлювальної Кредитної лінії, здійснює Банком в межах встановленого Угодою максимального ліміту Кредитної лінії без будь-яких обмежень. Відсоткова ставка за користування коштами кредитної лінії становить 48,00% річних.

Підписанням відповідного Кредитного договору Позичальник також приєднався до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (у редакції, що діяла станом на дату укладення договору, і яка розміщена за посиланням https://ideabank.ua/uk/about/public-contracts) та підтвердив свою обізнаність про Умови та Тарифи Банку.

25 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» і ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено Договір Факторингу №01.02-31/23. Відповідно до розділу 2 згаданого Договору Факторингу AT «Ідея Банк» відступило свої Права Вимоги, а ТОВ «Свеа Фінанс» набуло Право Вимоги за Первинними Договорами, в розмірі Заборгованостей Боржників перед AT «Ідея Банк», визначеними в Реєстрі Боржників. В тому числі за даним Договором Факторингу ТОВ «Свеа Фінанс» було відступлено право вимоги за заборгованістю ОСОБА_1 перед AT «Ідея Банк» за договором № С03.217.72284 від 30 вересня 2016 року.

Згідно розрахунку заборгованості по Кредитному договору № 003.217.72284 від 30 вересня 2016 року, заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Свеа Фінанс» (попередня назва - «Росвен Інвест Україна» станом на дату подачі позову, складає: заборгованість за основним боргом 11 333,32 грн., заборгованість за відсотками 18 430,82 грн. Всього заборгованість складає 29 764,14 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Свеа Фінанс», суд першої інстанції прийшов до висновків, що оскільки відповідачка в установлений договором строк не сплатила суму кредиту, проценти за користування кредитом, тобто не виконала зобов`язання належним чином відповідно до умов договору кредиту, усі ці суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача та вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно приписів абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 30 вересня 2016 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено Угоду про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки № С03.217.72284. Максимальний ліміт Кредитної лінії встановлено у 200 000,00 грн. Ліміт кредитної лінії на момент укладення угоди 2 000,00 грн. Процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 48,00 %.

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за основним боргом, просив стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. На підтвердження позовним вимог в цій частині надано довідку-розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № С03.217.72284 від 30 вересня 2016 року, здійснену станом на 25 липня 2023 року (а.с. 19), та виписку по рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 з 30 вересня 2016 року по 25 липня 2023 року, складену 25 липня 2023 року (а.с. 20-57).

Згідно довідки-розрахунку заборгованості станом на станом на 25 липня 2023 року заборгованість становить 29 764,14 грн, з яких: 11 333,32 грн - заборгованість за основним боргом, 18 430,82 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками.

Відповідно до виписки по рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 з 30 вересня 2016 року по 25 липня 2023 року, складену 25 липня 2023 року, останнє зарахування по рахунку здійснено 10 грудня 2019 року в сумі 530,00 грн. Дебет і кредит на кінець розрахунку 28 грудня 2019 року становив 46 844,63 та 46 844,63 відповідно, вхідний та вихідний 0,00.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15, ухваленій після прийняття Верховним Судом постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 757/18057/15-ц, зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі № 274/7221/19 (провадження №61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Водночас, відповідно до пунктів 4,8, 5.5,5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (що було чинним на час видачі кредиту), передбачено, що у первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження). Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Згідно з пунктами 61, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції), форма клієнтських рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Клієнтські рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер клієнтського рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код Єдиного ідентифікатора Національного банку України (далі - ID НБУ) банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; сума вхідного залишку за рахунком; код ID НБУ банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); сума оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписка за рахунком може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17 (провадження №61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19).

Апеляційний суд вважає, що доданий банком до позову документ, під назвою «Довідка-розрахунок заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором С03.217.72284 від 30 вересня 2016 року» не є належним доказам на підтвердження позовних вимог про наявність кредитної заборгованості, оскільки він не відповідає вимогам 4.8 та 5.5 Положення № 254 та п. 61 Положення № 75, так як не містить інформацію зокрема про: дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; суми вхідного залишку за рахунком; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суми оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку.

Фактично розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом, а є відображенням односторонніх арифметичних обчислень позивача і не є підставою для встановлення певних фактів та обставин, що мають значення для справи.

При цьому апеляційний суд зауважує, що документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, її розмір, дати та суми платежів і списань за кредитним договором, є документи первинної бухгалтерської документації, оформлені з додержанням статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», у той час як надана позивачем виписка не є документами первинної бухгалтерської документації.

Виписка з 30 вересня 2016 року по 25 липня 2023 року, Банк 336310, Рахунок 7826 ОСОБА_1 , додана банком, також не відповідає вказаним вимогам, оскільки із вказаного документу не можливо дослідити суми вхідного залишку за рахунком, суми оборотів за дебетом та кредитом рахунку, у зв`язку з тим, що в кінці вказаного виписки вони однакові, також немає суми вихідного залишку.

Разом з тим, з наданої виписки вбачається, що з сум, які сплачувала відповідач на погашення заборгованості за кредитом, банк погашав також і нараховані відсотки, штрафи за прострочення термінів погашення кредиту, комісію за обслуговування рахунку, комісію за нефінансові трансзакції, страховку, однак такі не відображені в довідці-розрахунку заборгованості.

Також з виписки вбачається, що на погашення відсотків за кредитним договором № С03.217.72284 від 30 вересня 2016 року здійснювалось списання коштів кількома траншами в день, однак виписка не містить даних щодо процентної ставки, яка була застосована банком при їх обчисленні.

На думку колегії суддів, відсутність детального розрахунку не підтверджує правильності нарахування відсотків за кредитним договором, наявності у позичальника боргу у розмірі, заявленого до стягнення кредитодавцем. Надані позивачем документи лише констатують заборгованість у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір.

Вищенаведене унеможливлює врахування зазначених документів, як належних доказів, які б підтверджував розмір заборгованості, заявлений банком до стягнення з відповідача.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)).

Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України).

Відповідно до звичаїв ділового обороту у кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість, маючи для цього необхідні технічні та професійні ресурси. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх невчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інформації про дійсну суму його заборгованості.

За наведених обставин, із врахуванням неодноразово погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції не перевірив залишок заборгованості відповідача за договором, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, не звернув уваги на відсутність обґрунтованого розрахунку позивачем, відсутність у ньому періодів прострочення та даних про те, яка процентна ставка підлягала застосуванню.

Таким чином, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та необґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за кредитним договором № С03.217.72284 від 30 вересня 2016 року в розмірі 29 764,14 грн.

Суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів заборгованості за основним боргом та заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками матеріали справи не містять, а відтак позов ТОВ «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід залишити без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначеним обставинам оцінки не дав, а відтак рішення суду, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України слід скасувати, у задоволенні позову ТОВ «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідачка в апеляційній скарзі просить стягнути з ТОВ «Свеа Фінанс» витрати на правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн.

На підтвердження розміру понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу були надані копії: договору про надання правничої допомоги № 05/2025 від 04 червня 2025 року (а.с. 151-151 зворот), Додаток № 1 договору № 05/2025 (а.с. 152), Акт надання послуг за договором № 05/2025 (а.с. 152 зворот), довідка про сплату частки гонорару (а.с. 153), крім того, долучає квитанцію № 4023531 про доставку документів до електронного кабінету ТОВ «Свеа Фінанс» (а.с. 154).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Від ТОВ «Свеа Фінанс» будь-яких заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу не надходило.

За надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції відповідачу необхідно було сплатити на користь адвоката Кучинської В.В. гонорар у розмірі 9 000,00 грн (аналіз позовної заяви та додатків у суді першої інстанції 2 000,00 грн, складання та подання апеляційної скарги 7 000,00 грн).

Враховуючи характер виконаних робіт з надання правової допомоги у зв`язку із розглядом справи в апеляційної інстанції, з урахуванням принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, враховуючи, що справа має невелику складність, а також зважаючи на те, що заяви про зменшення судових витрат від позивача на адресу суду не надходило, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення судових витрат в розмірі 9 000,00 грн на користь ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частинами 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з положень ст. 137, 141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з ТОВ «Свеа Фінанс» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 906,40 грн та витрати на правничу допомогу, понесені відповідачем в суді апеляційної інстанції у розмірі 9 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кучинська Вікторія Вікторівна, - задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 906,40 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2025 року.

Головуючий

Судді