ПОСТАНОВА

іменем України

19 серпня 2025 року м. Кропивницький

справа № 398/2797/24

провадження № 22-ц/4809/1232/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Мурашка С.І.

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Ніколаєнко Наталія Миколаївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна, на заочне рішенняОлександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 травня 2025 року у складі судді Подоляк Я.М.,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Ніколаєнко Наталія Миколаївна про розірвання договору дарування.

В обґрунтування позовної заяви посилалася на те, що 18 березня 2008 року вона уклала з відповідачем договір дарування, за умовами якого подарувала йому будинок АДРЕСА_1 . Однак, відповідач, який фактично проживає на території РФ і у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України не має можливості повернутись, не проживає в подарованому будинку та не бажає здійснювати його утримання, а отже має місце ризик втрати дарунку. Вказала, що вона займається утриманням будинку, оскільки він має для неї велику немайнову цінність після смерті її матері.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд розірвати договір дарування будинку АДРЕСА_1 , укладений в 2008 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 травня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явилися. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Адвокат Ісмайлова А.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , направила заяву про розгляд справи без участі сторони позивача (а.с.107). Колегія суддів постановила ухвалу про розгляд справи у відсутності сторін на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 18 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Ніколаєнко Н.М., зареєстрований у реєстрі за №597, за умовами якого ОСОБА_2 прийняв в дар житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.31).

Як свідчить довідка Виконавчого комітету Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області від 29 квітня 2022 року №126 ОСОБА_2 не зареєстрований і не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2008 року. За будинком фактично доглядає ОСОБА_1 (а.с.9).

Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 власником будинку була ОСОБА_3 , а потім ОСОБА_1 (а.с.7-8).

Як убачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла (а.с.5).

У судовому засіданні суду першої інстанції, яке відбулось 13 березня 2025 року були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.61-62).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оспорюваний договір дарування спірного будинку укладено у встановленому законом порядку і підстави для його розірвання відсутні. Окрім того, суду не надано доказів того, що спірний житловий будинок становить для позивача велику немайнову цінність, зокрема, не доведено, в чому полягає ця немайнова цінність.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори.

Частиною 1 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Законом встановлені правові підстави розірвання договору дарування, які передбачені, зокрема, статтею 727 ЦК України, відповідно до частин першої-третьої якої дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив кримінальне правопорушення проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей; якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність; якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі.

Звертаючись до суду із цим позовом позивач просив розірвати спірний правочин з посиланням на положення ч.2 ст.727 ЦК України, а саме у зв`язку зі створенням відповідачем загрози безповоротної втрати дарунка, який має велику немайнову цінність для позивача.

Як убачається з п.9 договору дарування житлового будинку від 18 березня 2008 року сторони договору своїми підписами підтвердили, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину, він не приховує іншу угоду і відповідає їх дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки. Дарувальник стверджував, що дарування здійснено за її доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Сторони засвідчили, що укладання цього договору не пов`язане з виконанням обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або у майбутньому (а.с.31).

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Отже, реалізуючи на власний розсуд право власності ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 оспорюваний договір дарування житлового будинку у встановленому законом порядку, тому підстави для його розірвання відсутні.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів того, що спірний житловий будинок становить для відповідача велику немайнову цінність суду не надано.

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що подарована відповідачу нерухомість становить для позивача велику немайнову цінність, не доведено, у чому полягає така цінність, оскільки своїми діями щодо відчуження (дарування) отриманого у дар від матері будинку позивач спростував свою позицію щодо цінності для неї такого майна, добровільно, за власною волею подарувавши відповідачу належний їй на праві власності житловий будинок та наділивши його усіма повноваженнями щодо розпорядження цією власністю, не включивши у договір дарування особливих умов щодо користування та розпорядження відповідачем зазначеною нерухомістю.

Суд першої інстанції також вірно зазначив, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами допущену відповідачем бездіяльність та недбайливе ставлення до предмету дарування, що створює загрозу безповоротної втрати дарунку шляхом його руйнації, оскільки доказів технічного стану вказаного будинку до та після укладення договору дарування, які б свідчили про загрозу його втрати, суду не надано, як і не надано доказів понесення позивачем будь-яких витрат на його утримання.

Частина третя статті 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Частина шоста статті 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України).

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, апеляційний дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного вище колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна, залишити без задоволення, а заочне рішенняОлександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 травня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 серпня 2025 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді C.М. Єгорова

С.І. Мурашко