ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 597/402/24Головуючий у 1-й інстанції Торська І.В.
Провадження № 22-ц/817/532/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів - Костіва О.З., Хоми М.В.

за участю секретаря - Панькевич Т.І.,

представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 597/402/24 за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Джуриненерго» та ОСОБА_1 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 04 березня 2025 року (ухвалене суддею Торською І.В., повне рішення складено 13 березня 2025 року) в справі за позовом Управління Тернопільсько-Бучацької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Джуриненерго» про витребування майна із чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2024 року Управління Тернопільсько-Бучацької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) (далі - Тернопільсько-Бучацька єпархія УПЦ) звернулось до суду із вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилались на те, що є власником нежитлової будівлі залишків початку будівництва гідроелектростанції, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 20, загальною площею 350,4 кв.м., що знаходиться за адресою: Тернопільська область, Заліщицький район, Нирківська сільська рада, комплекс будівель і споруд, будинок, 9, на підставі розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації № 362 від 10.08.2001 року про передачу безоплатно у власність комплексу пам`яток архітектури місцевого значення - руїн палацу XVII-ХІХ ст. і костьолу 1716 року для влаштування монастиря, а також залишків початку будівництва гідроелектростанції у с. Нирків (колишньому с.Червоногород) Заліщицького району Тернопільської області та свідоцтва про право власності на залишки початку будівництва гідроелектростанції, які розташовані в с. Нирків (колишньому с. Червоногород), що зареєстровано Заліщицьким бюро технічної інвентаризації Тернопільської області, запис у реєстровій книзі №2 за реєстровим №265 від 23.01.2002 року.

Зазначали, що вказане майно 05.08.2016 року вибуло з володіння Церкви поза її волею, що встановлено судовим рішенням Господарського суду Тернопільської області від 20.01.2020 року у справі №921/495/19, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 року та ухвалою Верховного Суду від 25.02.2021 року.

Цими рішеннями було визнано недійсним правочин з передачі релігійною організацією «Тернопільська єпархія Української Автокефальної Православної Церкви» у власність ТОВ «Джуриненерго», як не грошового майнового вкладу до Статутного капіталу об`єкту майна нежитлової будівлі, залишків початку будівництва нерухомого майна - гідроелектростанції, реєстраційний номер 20, загальною площею 350,4 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 , який оформлений у протоколі № 2 загальних зборів учасників ТОВ «Джуриненерго» від 05.08.2016 року та в акті приймання - передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «Джуриненерго» від 05 серпня 2016 року. Визнано частково недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «Джуриненерго» від 05.08.2016 року, а саме пункт 2 рішення, оформлене протоколом № 2 від 05.08.2016 року, з передачі релігійною організацією «Тернопільська єпархія Української Автокефальної Православної Церкви» у власність ТОВ «Джуриненерго» як не грошового майнового вкладу до Статутного капіталу товариства об`єкту нерухомого майна нежитлової будівлі (залишків початку будівництва гідроелектростанції, реєстраційний номер 20), загальною площею 350,4 кв.м. що розташована в АДРЕСА_1 .

Звертали увагу на те, що даними судовими рішеннями було відновлено право на повернення нерухомого майна у власність Церкви, яке вибуло з володіння поза волею власника.

Посилались на те, що відповідач ОСОБА_1 придбав вказане майно в ТОВ «Джуриненерго», яке не мало права його відчужувати, оскільки на час укладення між ними договору купівлі-продажу 19.03.2021, уже набрало законної сили вищевказане судове рішення.

Зазначали, що відповідач ОСОБА_1 на даний час є володільцем вказаного майна за принципом реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю, оскільки за ним зареєстровано право власності на вказане майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким чином вважають, що мають право на витребування нерухомого майна, а саме залишків початку будівництва гідроелектростанції, реєстраційний номер 20, загальною площею 350,4 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1 , від кінцевого володільця цього майна, а саме ОСОБА_1 , а тому просили задовольнити пред`явлені ними позовні вимоги.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 04 березня 2025 року позов задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлову будівлю залишки початку будівництва гідроелектростанції, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 20, загальною площею 350,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на користь Управління Тернопільсько-Бучацької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України).

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Управління Тернопільсько-Бучацької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) 3 028 грн. судового збору.

Вирішено, що заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 22.03.2024 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

В апеляційній скарзі представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ «Джуриненерго» - адвокат Покотило Ю.В. просить рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 04 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню у зв`язку із неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильним застосуванням норм матеріального права.

Звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі 924/408/21 (924/287/23) сформульовано наступні правові висновки про правильне застосування положень ст. 388 ЦК України: вибуття майна з володіння власника (або особи, якій він передав майно у володіння) на підставі правочину, який у подальшому визнано недійсним, можна вважати таким, що відбулось не з їхньої волі в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, у тому разі, коли недійсність зазначеного правочину зумовлена впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною та/або іншими конкретними обставинами, які свідчать про відсутність дійсної волі власника на відчуження відповідного майна.

Вважає, що без встановлення наведених конкретних обставин щодо вчинення правочину з відповідними вадами волі самий лише факт визнання недійсним такого фраудаторного правочину не є достатньою підставою для висновку про вибуття відчуженого за ним майна не з волі власника або особи, якій він передав майно у володіння, в розумінні зазначеної норми цивільного законодавства.

Вказує на те, що судовими рішеннями у справі №921/495/21 обставина вибуття майна з володіння власника поза його волею, не встановлювалась.

Вважає, що навпаки, цими судовими рішеннями встановлено, що архієпископ Тернопільський і ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), правлячий архієрей Тернопільської єпархії УАПЦ, керівник релігійної організації «Консисторія (єпархіальне управління) Тернопільської єпархії УАПЦ» передав за актом приймання-передачі у власність ТОВ "Джуриненерго" як не грошовий майновий вклад до Статутного капіталу об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю (залишки початку будівництва гідроелектростанції, реєстраційний номер 20), загальною площею 350.4 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 .

Також вважає, що таким чином, спірне нерухоме майно вибуло за рішенням і волею самого позивача, що власне і встановлено судовими рішеннями у справі №921/495/21, що у свою чергу виключало можливість задоволення позовних вимог позивача.

Крім того вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що архієпископ Тернопільський і ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), не вправі був відчужувати та передавати майно з метою отримання за це вигоди Позивачем у вигляді плати за нього і відповідно не мав права приймати щодо цього як засновник/учасник рішення на зборах товариства, суперечать висновкам, викладених у рішенні Господарського суду Тернопільської області, від 20 січня 2020 року у справі №921/495/19.

Відтак стверджує, що спірне нерухоме майно вибуло за рішенням і волею самого позивача, що власне і встановлено судовими рішеннями у справі №921/495/21.

Вважає безпідставним висновок суду про те, що за наслідками прийнятого судового рішення у справі №921/495/21 в Управління Єпархії були належні підстави для відновлення запису про речове право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стосовно реєстрації права власності Церкви на об`єкт нерухомого майна у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки вказаним рішенням суду питання про зміну чи припинення права власності щодо вказаного об`єкту нерухомого майна не вирішувались, оскільки такі позовні вимоги не заявлялись.

Звертає увагу на те, що судом у вказаному рішенні не було встановлено наявності у позивача речових прав на нерухоме майно, а саме залишки початку будівництва гідроелектростанції, загальною площею 350,4 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 .

Так само судом не приймалось рішення ні про визнання таких прав за позивачем, ні про припинення речових прав на спірне майно у ТОВ «Джуриненерго».

А тому вважає, що у зв`язку із цим право власності ТОВ «Джуриненерго» на спірне майно на момент укладення договору купівлі-продажу (19.03.2021 року) було чинним, ніким не оспорювалось та не припинялось, а тому ТОВ «Джуриненерго» мало право на відчуження спірного майна.

Зазначає, що позовні вимоги щодо договору купівлі-продажу залишків початку будівництва гідроелектростанції від 19.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом Жовнір І. Т. і зареєстрованого в реєстрі за №1465, про який позивачу стало відомо лише в кінці квітня 2021 року, у даній справі не заявлені.

Відтак вважає, що визначальним у даному спорі було встановлення дати, коли позивачу стало відомо про вибуття спірного майна із його володіння, а не дати укладення того чи іншого правочину.

Звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №523/10225/15-ц викладено висновок про те, що позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Згідно із частиною другою статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі. Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

Тлумачення наведених норм свідчить, що перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу позовної давності й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставам. Такі висновки наведені у постанові Верховного Суду від 06 липня 2023 року у справі 905/2030/19 (905/2258/19).

Звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Зазначає, що у постанові Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі №750/254/22 наведено висновок про те, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Вважає, що враховуючи вищезгадані висновки Верховного Суду та зроблені ним тлумачення статті 264 ЦПК України, у цій справі однозначно відсутнє переривання позовної давності за заявленими вимогами позивача.

Звертає увагу на те, що рішенням Господарського суду Тернопільської області у справі№921/495/19 встановлено, що об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю (залишки початку будівництва гідроелектростанції, реєстраційний номер 20), загальною площею 350,4 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 , було передано у власність ТОВ "Джуриненерго" архієпископом Тернопільським і ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ), правлячим архієреєм Тернопільської єпархії УАПЦ, керівником релігійної організації «Консисторія (єпархіальне управління) Тернопільської єпархії УАПЦ», правонаступником якої є позивач, 05 серпня 2016 року, а тому вважає, що про вибуття спірного майна із власності позивача, останньому було достеменно відомо в той же день 05.08.2016 року, оскільки вибуття спірного майна було здійснено з відома і з волі самого позивача, від імені якого діяв (як встановлено судом маючи необхідний обсяг дієздатності) його керівник, а тому позовна давність до вимог щодо цього майна розпочала свій перебіг 06.08.2016 року і сплила 06.08.2019 року, тобто ще до початку дії карантину, на який також посилався позивач.

Вважає, що оскільки з позовними вимогами про витребування на свою користь нерухомого майна, яке вибуло з власності позивача 05.08.2016 року, останній звернувся лише в березні 2024 року, тобто через понад 7,5 років, позовні вимоги пред`явлені поза межами строку позовної давності, що було самостійною підставою для відмови в позові.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Данильчук Н.Б. просить рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 04 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню у зв`язку із неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними тим, що викладені в апеляційній скарзі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ «Джуриненерго».

Від представника позивача Управління Тернопільсько-Бучацької єпархії УПЦ адвоката Краснікова Т.В. надійшли відзиви на вищезазначені апеляційні скарги (відповідно ідентичного змісту), в яких просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а у задоволенні апеляційних скарг відмовити.

Вказує на безпідставність доводів апеляційних скарг про те, що судовим рішенням у справі №921/495/19 вибуття майна з володіння власника поза його волею не встановлювалась, оскільки відповідно до п. 5.4. рішення Щодо недійсності правочину суд дійшов висновку, що у даному випадку зі сторони позивача правочин був укладений в порушення вимог чинного законодавства і це порушення не впливає на кваліфікацію дану правочину судом раніше, а саме, щодо того чи укладено правочин із внесення вкладу до господарського товариства чи правочин із купівлі-продажу майна, так як будь-який з цих правочинів передбачає відчуження майна від попередника позивача-релігійної організації (Церкви) у власність відповідача ТОВ «Джуриненерго» як підприємницької юридичної особи.

Проте, таке відчуження, передача майна та укладення правочину щодо нього по його відчуженню суперечить законодавству в силу правового статусу Церкви (неприбуткова релігійна організація) статутних: мети, завдань та цілей діяльності Церкви та правового порядку за яким майно використовується і може відчужуватися Церквою.

Також, відповідно до п. 5.6. рішення господарського суду, приймаючи рішення зборами учасників про передачу релігійною організацією "Тернопільська єпархія Української Автокефальної Православної Церкви" у власність ТОВ "Джуриненерго" як не грошового майнового вкладу до Статутного капіталу об`єкту нерухомого майна внесення вкладу сторонами, засновниками на зборах не було враховано, що представник позивача діяв усупереч меті, завданню і цілей позивача як релігійної організації (Церкви), і таким чином, у порушення як закону так і положення Статуту релігійної організації та визначених ними правопорядку використання Церквою майна, відчужив майно позивача.

Вважає, що Господарський суд Тернопільської області таким чином розмежовує дії керівника релігійної організації з дійсною волею та законним волевиявленням юридичної особи для реалізації правоздатності такої юридичної особи, у тому числі для вчинення правочину від її імені.

Зазначає, що рішенням Господарського суду Тернопільської області від 20.01.2020 по справі №921/495/19 було встановлено, що дії керівника релігійної організації не відповідали положенням чинних законів та Статуту юридичної особи (статуту релігійної організації), яку він представляв.

Вважає, що підписанням керівником релігійної організації письмових документів на виконання недійсного договору, спрямованого на відчуження майна, не є волевиявленням юридичної особи, позаяк у Статуті відсутня воля на вчинення такого правочину. Ймовірно, керівник, який укладав недійсний договір, мав свою обізнаність та волю до дій як фізична особа, але їх не слід ототожнювати з волею юридичної особи, яку він представляв.

Відтак вважає, що спірне майно дійсно вибуло від позивача поза його волею.

Зазначає, що якби ТОВ «Джуриненерго» не відчужило на користь відповідача ОСОБА_1 залишки початку будівництва гідроелектростанції, позивач зміг би в процесі виконання судового рішення від 20.01.2020 року, що винесено господарським судом Тернопільської області у справі №921/495/19, відновити запис про право власності на предмет спору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вказує на те, що абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у чинній редакції на момент винесення рішення Господарського суду Тернопільської області судом від 20.01.2020, а також постанови Західного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 та ухвали Верховного Суду від 25.02.2021 року, якими залишено без змін рішення першої інстанції) передбачав, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Таким чином стверджує, що в Управління єпархії були наявні належні підстави для відновлення запису про право власності на спірне майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо нерухомого майна.

Погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини виникли 19.03.2021 року та зазначає, що про існування цього договору позивачу стало відомо лише у кінці квітня 2021 року, коли адвокатом Пушкар С. В., будо подано адвокатський запит від 21.04.2021 року приватному нотаріусу Жовніру І.Т. щодо отримання копії Договору та надання інформації щодо кадастрового номеру земельної ділянки, на якій знаходиться залишки початку будівництва гідроелектростанції, якщо такий вказувався у Договорі.

Відтак стверджує, що позовна заява про витребування майна з чужого незаконного володіння до ОСОБА_1 подана з дотриманням строків позовної давності, а тому вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Данильчук Н.Б. підтримав вимоги апеляційних скарг з мотивів, викладених у них.

В судовому засіданні представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ТОВ «Джуриненерго» - адвокат Покотило Ю.В. підтримав вимоги апеляційних скарг з мотивів, викладених у них.

В судовому засіданні представники позивача Управління Тернопільсько-Бучацької єпархії УПЦ адвокат Красніков Т.В. та ОСОБА_5 заперечили проти задоволення апеляційних скарг з мотивів, викладених у відзивах.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, відзивів на апеляційні скарги, колегія суддів приходить до наступного.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення по суті вирішення спору відповідає в повній мірі.

Судом встановлено наступні обставини справи.

На підставі рішення Помісного Об`єднавчого Собору Православної церкви України від 15.12.2018 року, найменування позивача було змінено на Управління Тернопільсько-Бучацької єпархії Української православної церкви (Православної Церкви України), затверджено її Статут, обрано предстоятеля Митрополита Київського і всієї України Епіфанія.

Перед проведенням Помісного Об`єднавчого Собору Православної Церкви України, 15.12.2018 року було також проведено Помісний Собор Української Автокефальної Православної Церкви, яким прийнято рішення припинити діяльність релігійного об`єднання - Української Автокефальної Православної Церкви шляхом об`єднання та приєднання до утворюваної Православної Церкви України, припинити чинність Статуту УАПЦ, припинити діяльність всіх органів церковного управління УАПЦ.

Таким чином, вся повнота Української Автокефальної Православної Церкви увійшла до складу новоствореної помісної автокефальної церкви - Православної Церкви України.

У зв`язку з цим, релігійна організація Тернопільська єпархія Української Автокефальної Православної Церкви - Консисторія (Єпархіальне Управління) (попередник позивача), змінило підлеглість у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання - Православної Церкви України, змінило назву юридичної особи на «Управління Тернопільсько - Бучацької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України)», єпархіальні збори Управління затвердили Статут в новій редакції, що був зареєстрований Наказом Міністерства культури України № 330 від 19.04.2019.

Відповідно до розпоряджень Голови Тернопільської обласної державної адміністрації № 362 від 10.08.2001 року та № 427 від 21.10.2002 року Тернопільській єпархії УАПЦ було передано безоплатно у власність комплекс пам`яток архітектури місцевого значення руїн палацу ХVІІ-ХІХ ст. і костьолу 1716 року для влаштування монастиря, а також залишки початку будівництва гідроелектростанції у с. Нирків Заліщицького району Тернопільської області.

22.01.2002 року Виконкомом Нирківської сільської ради видано Свідоцтво про належність права власності Тернопільсько-Подільському Єпархіальному управлінню УАПЦ на залишки початку будівництва гідроелектростанції, які розташовані с.Нирків (колишній Червоногород).

Рішенням Виконавчого комітету Нирківської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області №12 від 29.06.2016 року також були внесені зміни у п.1.2. власного рішення від 22.01.2002 року №3 та викладено його у наступній редакції:

- оформити право власності на будівлі (руїни палацу 17-19 ст., костьолу 1716 року, залишки початку будівництва гідроелектростанції), що знаходяться на території Нирківської сільської ради поза межами населених пунктів (колишньому с.Червоногород) за Тернопільською Єпархією Української Автокефальної Православної Церкви);

- органу державної реєстрації врахувати описку в правовстановлюючих документах: свідоцтво про право власності на руїни палацу 17-19 століть від 22.01.2002 року реєстр. №263; свідоцтво про право власності на руїни костьолу 1716 року від 22.01.2002 реєстр №264; свідоцтво про право власності на залишки початку будівництва гідроелектростанції від 22.01.2002 року реєстр. №265, згідно пункту 1 даного рішення;

- присвоїти поштову адресу спорудам, які належать Тернопільській Єпархії Української Автокефальної Православної Церкви, що розташовані на території Нирківської сільської ради поза межами населених пунктів (в колишньому с.Червоноград), а саме: - руїни палацу 17-19 ст. на території Нирківської сільської ради поза межами населених пунктів, комплекс будівель і споруд №7; - костьолу 1716 року на території Нирківської сільської ради поза межами населених пунктів, комплекс будівель і споруд №8; - залишки початку будівництва гідроелектростанції на території Нирківської сільської ради поза межами населених пунктів, комплекс будівель і споруд №9.

05 серпня 2016 року відбулися загальні збори учасників ТОВ «Джуриненерго» (протокол №2 від 05.08.2016 року) за участю Тернопільської Єпархії Української Автокефальної Православної Церкви та ТОВ «Джуриненерго», які разом вирішили передати у власність ТОВ «Джуриненерго» як не грошовий майновий вклад до Статутного капіталу об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю (залишки початку будівництва гідроелектростанції, реєстраційний номер 20), загальною площею 350,4 кв. м, що розташована в АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 65719228 від 12.08.2016 року, підставою виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна - залишки початку будівництва гідроелектростанції, реєстраційний номер 20 за ТОВ «Джуриненерго» зазначені протокол загальних зборів учасників №2 від 05.08.2016 року ТОВ «Джуриненерго», акт прийому-передачі майна від 05.08.2016 року ТОВ «Джуриненерго».

20.01.2020 року рішенням Господарського суду Тернопільської області у справі №921/495/19, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 року та ухвалою Верховного суду від 25.02.2021 року, позовні вимоги Тернопільсько-Бучацької єпархії УПЦ задоволено та визнано недійсним правочин з передачі релігійною організацією «Тернопільська єпархія Української Автокефальної Православної Церкви» у власність ТОВ «Джуриненерго» як не грошового майнового вкладу до Статутного капіталу об`єкту майна нежитлової будівлі залишків початку будівництва нерухомого гідроелектростанції, реєстраційний номер 20, загальною площею 350,4 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 , який оформлений у протоколі № 2 загальних зборів учасників ТОВ «Джуриненерго» від 05.08.2016 року та в акті приймання - передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «Джуриненерго» від 05 серпня 2016 року. Визнано частково недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «Джуриненерго» від 05.08.2016 року, а саме пункт 2 рішення, оформлене протоколом № 2 від 05.08.2016 року, з передачі релігійною організацією «Тернопільська єпархія Української Автокефальної Православної Церкви» у власність ТОВ «Джуриненерго» як не грошового майнового вкладу до Статутного капіталу товариства об`єкту нерухомого майна нежитлової будівлі (залишків початку будівництва гідроелектростанції, реєстраційний номер 20), загальною площею 350,4 кв.м. що розташована в АДРЕСА_1 .

Відповідно до укладеного договору купівлі-продажу від 19.03.2021 року, який посвідчений приватним нотаріусом Жовнір І.Т. та зареєстрований в реєстрі за №1465, ТОВ «Джуриненерго» відчужило на користь відповідача ОСОБА_1 залишки початку будівництва гідроелектростанції, реєстраційний номер 20, загальною площею 350,4 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 .

21.04.2021 адвокатом Пушкар С.В. було здійснено запит до приватного нотаріуса Жовніра І.Т., щодо отримання копії Договору від 19.03.2021 та надання інформації щодо кадастрового номеру земельної ділянки, на якій знаходиться залишки початку будівництва гідроелектростанції, якщо такий вказувався у Договорі. На який, приватним нотаріусом Жовніром І. Т. було надано відповідь 22.04.2021 №396/01-16 про відмову у наданні відповідних документів та інформації з посиланням на норму ч. 7, 8 ст. 8 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до інформації з Державного реєстру 369810065 від 14.03.2024 року об`єкт нежитлової нерухомості залишків початку будівництва гідроелектростанції, реєстраційний номер 20, загальною площею 350,4 кв.м., що розташований в АДРЕСА_1 зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19.03.2021 року №1465.

Відповідно до витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань, 07.05.2021 року було зареєстроване кримінальне провадження за заявою представника позивача ОСОБА_5 за ч.1 ст.190 КК України по факту вчинення шахрайських дій зі сторони керівництва ТОВ «Джуриненерго».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відчуження спірного майна відбулось без волевиявлення власника - Управління Тернопільсько-Бучацької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України), а тому витребування такого майна на користь законного власника у ОСОБА_1 є пропорційним втручанням у право власності останнього, який будучи набувачем не позбавлений права пред`явити вимоги до ТОВ «Джуриненерго» як продавця спірного майна на підставі статті 661 ЦК України.

Водночас відмовляючи в застосуванні строків позовної давності до заявлених позовних вимог, місцевий суд вважав, що спірні правовідносини виникли 19.03.2021 у зв`язку з укладенням договору купівлі продажу, який зареєстрований в реєстрі за №1465 між ТОВ «Джуриненерго» та ОСОБА_1 , а тому звернення Управління Тернопільсько-Бучацької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) до суду 15 березня 2024 відбулось в межах трирічного строку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції по суті вирішення спору, однак не погоджується із мотивами суду щодо незастосування строків позовної давності з огляду на наступне.

Згідно ч. 3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Підтвердження такої добросовісності покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати. Добросовісність набуття виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться записи про арешт майна, заборону його відчуження, наявна інформація в Єдиному державному реєстрі судових рішень про судовий спір щодо цього майна, за обставинами якого останнє може перебувати у володінні іншої особи, ніж власник, і може бути повернутим власникові чи витребуваним на його користь. Такі відомості повинні спонукати покупця до більшої обачливості.

Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. У випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 760/10998/18).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Водночас відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала.

Набуваючи у власність майно законним шляхом за відплатним правочином, покладаючись на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач набув статус добросовісного набувача, тому втручання у його право може бути здійснено лише на підставі регламентованих норм законодавства (статті 388 ЦК України), які і є запобіжником для зловживання первинним власником своїми правами.

Тобто виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно положень ч.4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 20.01.2020 року по справі №921/495/19 (яке набрало законної сили) позов Управління Тернопільсько-Бучацької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) до ТОВ Джуриненерго - задоволено - визнано недійсним правочин з передачі релігійною організацією "Тернопільська єпархія Української Автокефальної Православної Церкви" (код за ) у власність ТОВ "Джуриненерго" (код за ) як не грошового майнового вкладу до Статутного капіталу об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі (залишків початку будівництва гідроелектростанції, реєстраційний номер 20), загальною площею 350,4 кв. м., що розташована в АДРЕСА_1 , який оформлений у протоколі № 2 загальних зборів учасників ТОВ "Джуриненерго" від 05.08.2016 та в акті приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ "Джуриненерго" від 05 серпня 2016 року; визнано частково недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ "Джуриненерго" від 05.08.2016, а саме пункт 2 рішення, оформленого протоколом № 2 від 05.08.2016, з передачі релігійною організацією "Тернопільська єпархія Української Автокефальної Православної Церкви" (код за ) у власність ТОВ "Джуриненерго" (код за ) як не грошового майнового вкладу до Статутного капіталу товариства об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі (залишків початку будівництва гідроелектростанції, реєстраційний номер 20), загальною площею 350,4 кв. м. що розташована в АДРЕСА_1 ; судові витрати покладено на відповідача.

В рішенні встановлено, що відчуження, передача майна і укладення правочину щодо нього по відчуженню суперечить законодавству в силу правового статусу церкви (неприбуткова релігійна організація) статутних: мети, завдань та цілей діяльності церкви та правового порядку за яким майно використовується і може відчужуватись церквою. З посиланням на ст. ст. 203, 204, 215, 216 Цивільного кодексу України місцевим господарським судом встановлено, що укладений між сторонами правочин, містить усі ознаки, що вказують на приховування сторонами укладення між собою правочину із купівлі-продажу нерухомого майна, в зв`язку з чим визнано такий недійсним.

Щодо визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «Джуриненерго» від 05.08.2016 (п.2 протоколу №2 від 05.08.2016) з передачі релігійною організацією «Тернопільська єпархія Української Автокефальної Православної Церкви» (код за ) у власність ТОВ «Джуриненерго» (код за ) як не грошового майнового вкладу до статутного капіталу об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі (залишків початку будівництва гідроелектростанції, реєстраційний номер 20), загальною площею 350,4 кв. м., що розташована в АДРЕСА_1 ), місцевим господарським судом вказано, що засновниками відповідача на зборах не було враховано, що представник позивача діяв усупереч меті, завданню і цілям позивача як релігійної організації (церкви) і таким чином у порушення як закону так і положення Статуту релігійної організації та визначених ними правопорядку використання церквою майна неправомірно відчужив майно позивача. Зроблено висновок про те, що представник позивача не вправі був відчужувати та передавати майно з метою отримання за це вигоди позивачем у вигляді плати за нього і відповідно не мав права приймати щодо нього як засновник/учасник рішення на зборах товариства.

Разом з тим, як встановлено 19.03.2021 року ТОВ «Джуриненерго» відчужило ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна - залишки початку будівництва гідроелектростанції, реєстраційний номер 20, загальною площею 350,4 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що на час продажу спірного майна 19 березня 2021 року продавцю було відомо про наявність рішення суду від 20.01.2020 року у справі №914/1855/19, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 та ухвалою Верховного суду від 25.02.2021 року, яким визнано недійсними акти, які слугували підставою реєстрації права власності спірного майна, на підставі яких відбулась передача спірного майна товариству. За наслідками прийнятого судового рішення в Управління Єпархії були належні підстави для відновлення запису про речове право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стосовно реєстрації права власності Церкви на об`єкт нерухомого майна у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», однак укладення такого договору, позбавило Церкву реалізувати таке право, що свідчить про відчуження майна без волевиявлення власника.

Правовий аналіз положень статей 387, 388 ЦК України, свідчить про те, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягарю, покладеному на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або чи міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, пункт 52).

У постанові від 27 листопада 2024 року в справі №204/8017/17 (провадження №14-29цс23), Велика Палата Верховного Суду констатувала, що: 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна.

Колегія суддів вважає, що за обставинами цієї справи не встановлено факту чи наміру зловживання позивачем своїми правами щодо спірного нерухомого майна, оскільки обставини, які були встановленні рішенням господарського суду (представник позивача діяв усупереч меті, завданню і цілям позивача як релігійної організації (церкви) і таким чином у порушення як закону так і положення Статуту релігійної організації та визначених ними правопорядку використання церквою майна неправомірно відчужив майно позивача, а також представник позивача не вправі був відчужувати та передавати майно з метою отримання за це вигоди позивачем у вигляді плати за нього і відповідно не мав права приймати щодо нього як засновник/учасник рішення на зборах товариства) дають підстави вважати, що спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею, тому немає підстав для відмови у захисті його права власності.

За обставин вибуття майна із власності законного володільця поза його волею, витребування цього майна у добросовісного набувача на користь законного володільця є належним і виправданим способом захисту права останнього.

Крім цього, витребування від ОСОБА_1 майна, яке належить позивачу та яке вибуло з його володіння поза його волею, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивача та інтересами відповідача, який не позбавлений права на відшкодування завданих йому збитків, зокрема, в порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до незаконного набувача, в якого придбав нерухоме майно.

Разом з тим суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_1 , як покупець, міг знати про те, що він придбає майно у особи, яка не мала права його відчужувати. Зокрема, з наявної інформації в Єдиному державному реєстрі судових рішень про судовий спір щодо цього майна, за обставинами якого вбачалося, що останнє може перебувати у володінні іншої особи, ніж власник, і може бути повернутим власникові чи витребуваним на його користь.

Такі відомості повинні були спонукати його, як покупця, до більшої обачливості.

Тому, повернення власнику протиправно відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету.

З огляду на характер спірних правовідносин апеляційний суд не встановив невідповідності заходу втручання в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України не встановлено.

Відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору не спростовують, оскільки такі кореспондуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, які містяться у постанові від 27 листопада 2024 року в справі №204/8017/17.

Доводи апеляційних скарг з посиланням на постанову Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі 924/408/21, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Щодо строку позовної давності у даній справі.

Так, відмовляючи в застосуванні строків позовної давності до заявлених позовних вимог, місцевий суд вважав, що спірні правовідносини виникли 19.03.2021 у зв`язку з укладенням договору купівлі продажу, який зареєстрований в реєстрі за №1465 між ТОВ «Джуриненерго» та ОСОБА_1 , а тому звернення Управління Тернопільсько-Бучацької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) до суду із даним позовом 15 березня 2024 відбулось в межах трирічного строку.

Колегія суддів не погоджується із такими мотивами суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.

В разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Так, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 20.01.2020 у справі №921/495/19 встановлено, що Указом від 22 вересня 2017 року ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) призначений єпархіальним (правлячим) архієреєм Тернопільської єпархії Української Автокефальної Православної Церкви та на даний час є керівником Тернопільсько-Бучацькою єпархією Православної Церкви України.

Після призначення ним було ініційовано інвентаризацію документації, за результатами проведення якої було встановлено, що частина нерухомого майна, яке належить Церкві незаконно відчужена на користь третіх осіб, а документи щодо такого відчуження вилучені з канцелярії Церкви невідомими особами.

Із змістом документів, які оформлялися під час відчуження нерухомого майна єпархії, що розташоване на території Нирківської сільської ради Заліщицького р-ну Тернопільської області керівник Тернопільської єпархії УАПЦ - архієпископ Тихон вперше дізнався із публікації від 13.07.2017 року на сайті за посиланням http:/mefodiy.org.ua, що і стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Відтак колегія суддів вважає, що оскільки право власності Церкви на спірне нерухоме майно було порушено в момент його вибуття з власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли Церква довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття нерухомого майна з власності у володіння іншої особи і відповідно саме з цієї дати (13.07.2017) слід відраховувати позовну давність у даній справі.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду (з відступленням від висновків колегій суддів КЦС ВС) в справі №914/3224/16 (провадження №12-128гс19), з якого вбачається, що початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України слід відліковувати не з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

З урахуванням того, що станом на 02.04.2020 року трирічний строк позовної давності за вказаним позовом не закінчився, тому саме з цих підстав не слід застосовувати строки позовної давності.

Оскільки судом першої інстанції спір по суті вирішено правильно, тому колегія суддів приходить до переконання, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Джуриненерго» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 04 березня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 18 серпня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Хома М.В.