Унікальний номер справи 361/7209/23
Головуючий у суді першої інстанції В. О. Василишин
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

13 серпня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Василишин В. О., в примішенні Броварського міськрайонного суду Київської області.

у с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку від 19 червня 2020 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О. В., зареєстрований у реєстрі № 2723, визнати дійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок від 19 червня 2020 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О.В., зареєстрований у реєстрі № 2722, а також просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Саверою М. В., зареєстрований у реєстрі № 633.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є самотньою людиною похилого віку, маючи потребу у сторонньому догляді домовилася з родичкою ОСОБА_2 щодо укладення договору довічного утримання. З метою підготовки до укладення вказаного правочину, вона віддала ОСОБА_2 правовстановлюючі документи на належне їй нерухоме майно, а саме на будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер: :01:056:0031, що розташована за адресою: по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер: :01:056:0032, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, селище міського типу Велика Димерка.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 19 червня 2020 року разом прибули до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Бурлаки О. В. для посвідчення, на думку позивача, договору довічного утримання. Зі змістом договорів про відчуження майна позивач не ознайомлювалася, так як вважала, що вчиняє договір довічного утримання.

Позивач у позові вказує на те, що 23 червня 2023 року невідома особа перекинула їй через огорожу оспорювані договори купівлі-продажу вищевказаних земельних ділянок та житлового будинку від 19 жовтня 2020 року з яких вона дізналась про те, що продала будинок і земельні ділянки. Позивач зазначає, що усі сторони спірних правочинів знайомі між собою та перебувають у родинних стосунках.

Як на підставу для скасування оспорюваних правочинів, позивач вказала, що при їх вчиненні помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, її волевиявлення при вчиненні правочинів не було вільним і не відповідало внутрішній волі, що є підставою для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу недійсними на підставі частини першої статті 215 та частини першої статті 229 ЦК України.

27 березня 2024 року позивач подала до суду заяву про зміну предмету позову, в якій просила визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку від 19 червня 2020 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О.В., зареєстрований у реєстрі № 2723, визнати дійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок від 19 червня 2020 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О.В., зареєстрований у реєстрі т№ 2722, визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 25 березня 2021 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Саверою М. В., зареєстрований у реєстрі № 633; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок від 25 березня 2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Саверою М. В., зареєстрований у реєстрі № 637.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів щодо нерухомого майна недійсними.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що позивач, вчинивши правочин щодо відчуження свого майна, підписала спірні правочини під впливом помилки, не ознайомившись із змістом правочинів та не розуміючи їх природи, цілком довірившись стороні правочину у зв`язку із наявністю родинних стосунків. Суд першої інстанції не взяв до уваги Положення про затвердження касових операцій в національній валюті України в редакції від 26.05.2020, оскільки розрахунок між сторонами правочину повинен був вчинятися у безготівковій формі. При цьому обставина, що позивач не отримувала коштів від продажу нерухомого майна не була спростована відповідачами, матеріали справи не містять доказів отримання позивачкою грошових коштів за майно, а позивач після продажу належного їй майна продовжила проживати у ньому. Відповідачі не спростували тверджень позивача, відзивів на позовну заяву не подавали. Суд відмовляючи у позові не врахував висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах, викладених у справах №356/412/18, №369/11060/16, №643/17966/14, №638/2304/17, №759/17065/14.

Крім цього позивач вказала, що судом не було враховано при ухваленні рішення у справі ненастання правових наслідків, які притаманні договору купівлі - продажу об`єкту нерухомості. Суд не врахував норми статей 203, 205, 215, 317, 319, 640 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 та її представники - адвокати Курьят С. В. та Родинський І. О. у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримали подану апеляційну скаргу, просили задовольнити на підставі викладених у ній доводів. Позивач у своїх поясненнях, наданих суду апеляційної інстанції вказала, що оспорювані договори знаходилися у неї вдома, вона їх сховала у певне місце, про їх зміст вона не знала, а потім дістала і знайомі люди ій прочитали, повідомили її про те, що вона продала своє майно ОСОБА_2 . Вона хотіла скласти заповіт, а не продавати будинок і землю.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Бойко Л. В. у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скрги, рішення суду просили залишити без змін як законне та обгрунтоване, пояснивши суду апеляційної інстанції те, що відповідачами здійснюється догляд за позивачем, вони надають їй медичну допомогу, також допомають у повсякденному житті з побутовими проблемами, оскільки є родичами ОСОБА_1 . Позивач знала, бажала та усвідомлювала ту обставину, що здійснює продаж належного їй майна. Наразі власником спірного майна є ОСОБА_4 - дружина померлого сина позивача та мати онуків позивачки, які з позивачкою періодично проживали, пока та їх не вигнала з будинку, оскільки має складний характер та їй трудно догодити. ОСОБА_3 пояснила суду, що обробляє огородину, допомогала постійно позивачці, оскільки та людина у віці, окрім неї та онуків позивач не має рідних людей. ОСОБА_3 пояснила також, що позивачка попала під вплив церкві бабтистів, які вирішили відібрати у неї хату та землю, тільки за послуги адвокату ОСОБА_1. сплатила 3 тис. доларів США, копія договору про правничу допомогу у неї є в телефоні, вона знайшла його в будинку і сфотографувала, а в судовому засіданні адвокат стверджує, що він працює у цій справі безкоштовно та безкорисно, що є неправдою. Сама позивач не заперечує факту сплати адвокату 3 тис доларів США і посилається на те, що це її особисті гроші і вона, шо хоче то з ними і робить.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах його апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

За статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом встановлено, що 19 червня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Бурлакою О. В., зареєстрований у реєстрі №2723.

Згідно пункту 1.1 договору купівлі-продажу ОСОБА_1 передала у власність (продала), а ОСОБА_2 , прийняла у власність (купила) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктами 2.1 та 2.2 договору сторони передбачили, що цей продаж за домовленістю сторін вчиняється на суму 192 066,00 грн, яку продавець одержала від покупця до підписання цього договору у спосіб, визначений чинним законодавством України. Підписання цього договору буде свідчити про те, що розрахунки за житловий будинок здійснені повністю та відсутність претензії до покупця по оплаті з боку продавця. Правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна покупцю та продавцю нотаріусом роз`яснено.

Підписуючи цей договір сторони заявляють про дійсність своїх намірів здійснити цей договір купівлі-продажу житлового будинку, про відсутність заперечень щодо кожної з умов цього договору, зі змістом договору ознайомлені (п. 4.10 договору).

Відповідно до пункту 7.3 договору у зв`язку зі слабим зором ОСОБА_1 договір до його підписання сторонами уголос прочитаний ОСОБА_1 приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О. В.

19 червня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Бурлакою О.В., зареєстрований у реєстрі № 2722.

Згідно п. 1.1 договору ОСОБА_1 передала у власність (продала), а ОСОБА_2 прийняла у власність (купила) земельні ділянки, площею 0,1500 га, кадастровий номер: :01:056:0031, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,1500, кадастровий номер: :01:056:0032, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, селище міського типу Велика Димерка.

Згідно з п. п. 2.1, 2.2 вказаного договору продаж земельних ділянок за домовленістю сторін проводиться на суму 123 039,00 грн, а саме 90 024,00 грн за земельну ділянку, площею 0,1500 га, за земельну ділянку, площею 0,1500 га, 33 015,00 грн, за земельну ділянку, площею 0,1500 га, яку продавець отримала від покупця до підписання цього договору у спосіб, визначений чинним законодавством України. Підписання цього договору буде свідчити про те, що розрахунки за житловий будинок здійснені повністю та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавця. Правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна покупцю та продавцю нотаріусом роз`яснено.

Пунктом 6.11 договору визначено, що у зв`язку зі слабим зором ОСОБА_1 договір до його підписання сторонами уголос прочитаний ОСОБА_1 приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О. В.

Підписуючи цей договір сторони заявляють про дійсність своїх намірів здійснити цей договір купівлі-продажу житлового будинку, про відсутність заперечень щодо кожної з умов цього договору, зі змістом договору ознайомлені (п. 6. 12 Договору).

Також судом встановлено, що 25 березня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку від 25 березня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Саверою М. В., зареєстрований у реєстрі №633, а також договір купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Саверою М. В., зареєстрований у реєстрі № 637. Предметом вказаних договорів є житловий будинок по АДРЕСА_1 , земельна ділянка, площею 0,1500 га, кадастровий номер: :01:056:0031, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,1500 га, кадастровий номер: :01:056:0032, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, селище міського типу Велика Димерка.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 як на підставу недійсності оспорюваних нею правочинів вказувала на наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, та наявність помилки щодо правової природи укладених з відповідачем договорів, а саме на похилий вік та існування попередньої домовленості між нею та ОСОБА_2 щодо укладення договору довічного утримання.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, та не довела наявність помилки щодо правової природи укладених з відповідачем ОСОБА_2 договорів купівлі - продажу. За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що у змісті оспорюваних договорів зазначено про проведення розрахунку до підписання договорів у спосіб, визначений чинним законодавством, а позивач змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договорів купівлі-продажу у 2023 році, що не може свідчити про помилку щодо правової природи договорів під час укладення таких правочинів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції оскільки вони повністю узгоджуються із встановленими судом обставинами справи з огляду на наступне.

Так, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

З укладенням договору купівлі-продажу у кожної зі сторін виникають права та обов`язки, які становлять його зміст. Обов`язком продавця є передача майна у власність (у господарське відання або оперативне управління) покупця, а покупець набуває право вимагати передачі йому цього майна. У свою чергу, покупець зобов`язаний прийняти від продавця придбане майно і сплатити за нього обумовлену ціну, а продавець, відповідно, має право вимагати від покупця прийняти продане майно (якщо він у цьому заінтересований) і сплатити за нього належну грошову суму.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

У справі, що переглядається судом встановлено, що 19 червня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, належних позивачу на праві власності. Як на підставу заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорювані нею договори купівлі-продажу вона уклала під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що на момент укладення оспорюваних правочинів вона була людиною похилого віку, проживала одна та за станом здоров`я потребувала фізичної і фінансової допомоги.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 216 ЦПК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Під помилкою слід розуміти неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє, в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22) зазначено, що «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».

Тлумачення статті 229 ЦК України свідчить, що формально коло осіб, які можуть звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним як вчиненого внаслідок помилки, у статті 229 ЦК України не обмежується. Проте уявлення про справжню волю може існувати тільки в особи, яка помилялася, а зовнішньому сприйняттю це може бути взагалі недоступно. Тому тільки особа, яка помилялася, і може ставити під сумнів неправильне формування волі за наявності помилки та оспорювати на цій підставі вчинений нею правочин.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 676/5578/19 зазначено, що «Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, виходив з недоведеності того, що, укладаючи договори купівлі-продажу належних позивачу будинку та земельних ділянок, вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочинів, прав та обов`язків сторін, не розуміючи, що укладає договори купівлі-продажу, а не договір довічного утримання.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо ненадання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження того, що її волевиявлення під час укладення договорів купівлі-продажу не було вільним і не відповідало її внутрішній волі

Так договори уголос були прочитані позивачці приватним нотаріусом, тобто позивач не могла не розуміти, що вона укладає договори купівлі - продажу. В позові ОСОБА_1 стверджує, що копії договорів їй підкінули у двір через паркан, в судовому засіданні вона пояснила суду апеляційної інстанції, що нотаріус дала їй усі документи і вона сховала їх у себе в будинку, де вони і зберігались. В позові ОСОБА_1 зазначає, що вважала, що вона підписала у нотаріуса договір довічного утримання, а в судовому засіданні апеляційної інстанції позивач заявила, що вважала, що вона уклала заповіт. Тобто, позиція позивача у судовому засіданні та обставини викладені у позовній заяві є суперечливими.

Відтак твердження позивача про те, що договори були укладені нею під впливом помилки, оскільки з позицій обох сторін чітко вбачається, що вони розуміли, що укладають саме договір купівлі-продажу, а не договір довічного утримання, не помилялись щодо природи правочину, правильно сприймали його зміст, розуміли його значення та наслідки. Зокрема приватнми нотаріусом було зачитано уголос ОСОБА_1 зміст договорів, укладених нею щодо відчуження на користь ОСОБА_2 належного ОСОБА_1 нерухомого майна.

У ході розгляду справи колегію суддів було з`ясовано, що відповідач ОСОБА_3 фактично не заперечує проти повернення позивачу відчуженого майна з відшкодуванням понесених нею витрат, однак зазначене не є визнанням позову з підстав того, що позивач під час укладання оскаржуваних договорів помилилася в їх суті.

Зазначена позиція відповідачів не підтверджує доводи позивача про те, що договори були укладені нею під впливом помилки, оскільки з позицій обох сторін чітко вбачається, що вони розуміли, що укладають саме договір купівлі-продажу, а не договір довічного утримання, не помилялись щодо природи правочину, правильно сприймали його зміст, розуміли його значення та наслідки.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, та не довела наявність помилки щодо правової природи укладених з відповідачем договорів, а позиція відповідачів не спростовує зазначене.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що, зокрема зазначив у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 676/5578/19.

Крім того, Верховний Суд неодноразово зауважував, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача та стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження після укладення спірних правочинів проживання у відчужуваному житлі після укладення договору самі по собі, без доведення наявності такої вади волі у позивача як помилки під час укладення оспорюваного договору, не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого правочину недійсним (постанови від 23 травня 2024 року у справі № 501/3591/21, від 21 лютого 2025 року у справі № 363/112/23).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже довденим є те, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що правочини, вчинені неї внаслідок помилки щодо природи правочину, а також неправильного сприйняття фактичних обставин правочинів, що вплинуло на волевиявлення позивача. Суд першої інстанції вказав, що позивач не довела, які саме положення договору є такими, що призвели до неправильного розуміння нею правової природи договору.

Колегія суддів звертає увагу, що наступна зміна рішення позивача або ставлення до наслідків після укладення оспорюваних правочинів не свідчать про наявність помилки позивача щодо правової природи вчинених правочинів станом на момент їх укладення. Суд апеляційної інстанції виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність (постанови Верховного Суду 09 вересня 2024 року у справі № 711/4773/23, провадження № 61-14026св23; від 09 квітня 2025 року у справі № 331/5576/21, провадження № 61-16731св24).

Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, надав належну правову оцінку порядку укладення оспорюваного правочину та з урахуванням загальних принципів цивільного судочинства дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів купівлі - продажу будинку та земельних ділянок, належні позивачу, з підстав їх укладення під впливом помилки.

Колегія суддів відхиляє доводи заявниці про неврахування судами висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у справах №356/412/18, №369/11060/16, №643/17966/14, №638/2304/17, №759/17065/14, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Колегія суддів вважає у справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання апеляційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четвертастатті 12 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 89 ЦПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував про обов`язок національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення ЄСПЛ у справі «Шульга проти України», пункт 28, № 16652/04, від 02 грудня 2010 року) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ у справі «Мусієнко проти України», пункт 24, № 26976/06, від 20 січня 2011 року).

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі № 36655/02 «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі № 30979/96 «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).

Суд з метою запобігання зловживанням справами активно забезпечує справедливий баланс використання учасниками процесу своїх прав і обов`язків, що не спростовує принцип змагальності сторін. Обмеження чи позбавлення процесуального права повинно застосовуватися судом відповідно до принципу пропорційності, який судом першої інстанції у цій справі дотримано.

Обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

У справі, яка розглядається, судом не допущено порушення норм процесуального права, які б могли слугувати підставою для скасування рішеня суду, ухваленого за результатами її розгляду. Сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення заявником норм закону.

При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2ст. 141 ЦПК Українисудові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 19 серпня 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна