Справа № 331/4791/23
Провадження № 2/331/57/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року м. Запоріжжя

Олександрівський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Світлицької В.М.,

за участю секретаря Солов`ян О.С.,

розглянувши в загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в приміщенні Олександрівського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Грація 2019» до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування збитків, спричинених внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації частини території України, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ТОВ «Грація 2019» звернувся до суду з позовом до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування збитків, спричинених внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації частини території України.

В обґрунтування уточненого позову зазначено, що ТОВ «Грація 2019» є суб`єктом господарювання, основним видом діяльності якого є: вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Свою господарську діяльність ТОВ «Грація 2019» здійснював на території Оріхівського та Токмацького району Запорізької області на земельних ділянках площею 1 007,05 га., які знаходилися у нього в оренді та суборенді на підставі договорів. 24.02.2022 року, у зв`язку з початком збройної агресії та повномасштабним вторгненням Російської Федерації в Україну, частина території Оріхівського та Токмацького району Запорізької області опинилися в окупації, а на іншій їх частині почали вестися активні бойові дії, внаслідок чого ТОВ «Грація 2019» втратило можливість і надалі займатися господарською діяльністю на вказаній території, у зв`язку з чим, йому з боку Російської Федерації та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як осіб, що працювали на неї й сприяли окупації території України було спричинено шкоду у вигляді нанесення збитків (упущеної вигоди). До впровадження воєнного стану на території України, з боку ТОВ «Грація 2019» на орендованих та суборендованих ним земельних ділянках, вирощувалися культури кукурудзи, пшениці, соняшнику, ріпаку та ячменю, зокрема вони планувалися й під засів у 2022 році. Однак, у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, за сприяння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ТОВ «Грація 2019» не зміг у подальшому збирати та засіювати відповідні площі під врожай зазначених культур. За розрахунками упущеної вигоди (неотриманого прибутку) ТОВ «Грація 2019» від неможливості провадження господарської діяльності у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації та окупацією території, відповідачами за період з 04.03.2022 по 01.04.2024 було завдано збитків на суму 27 923 793,44 грн., що є еквівалентом 716 042,44 доларів США. Посилаючись на зазначені обставини, просили суд стягнути з Російської Федерації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Грація 2019» 27 923 793,44 грн., що є еквівалентом 716 042,44 доларів США в рахунок відшкодування упущеної вигоди (неотриманого прибутку) від неможливості провадження господарської діяльності внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації частини території України, а також стягнути судові витрати по справі.

Ухвалою суду від 28.07.2023 року провадження по справі відкрито та призначено до підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 15.01.2024 року, продовжено строк проведення підготовчого провадження у даній справі, зобов`язано позивача надати суду переклад даної ухвали на російську мову, з нотаріальним засвідченням її вірності та докази направлення такої ухвали разом з копією позовної заяви з додатками відповідачам.

Ухвалою суду від 09.05.2024 року, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву у справі та відкладено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 22.07.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомили, відзиви на позов не надали.

Щодо направлення повідомлень відповідачу Російській Федерації в особі її Уряду, суд враховує правову позицію Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладену в постанові від 14.04.2022 р. у справі № 308/9708/19, відповідно до якої у справах про відшкодування шкоди, завданої у результаті збройної агресії Російської Федерації, іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення Російською Федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російська Федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від Російської Федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно.

Крім того, у зв`язку з агресією з боку Російської Федерації та введенням воєнного стану, а також у зв`язку з окупацією частини території України, АТ «Укрпошта» з 25.02.2022 року припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з Російською Федерацією, а також припинила свою діяльність на тимчасово окупованій території України.

Наведене, унеможливлює здійснення судом повідомлення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розгляд даної справи засобами поштового зв`язку та вручення їм судової кореспонденції, у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у їх відсутність, на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю «Грація 2019» зареєстроване у встановленому поряду як юридична особа, основним видом економічної діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.

На підставі наявних в матеріалах справи договорів оренди та суборенди землі у користуванні ТОВ «Грація 2019» перебували земельні ділянки загальною площею 1 007,05 га, що розташовані на території Оріхівського та Токмацького району Запорізької області.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України № 64/2022 було введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому, Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 р. № 133/2022, від 18.04.2022 р. № 259/2022, від 17.05.2022 р. № 341/2022, від 12.08.2022 р. № 573/2022, від 07.11.2022 р. № 757/2022, від 06.02.2023 р. № 58/2023, від 01.05.2023 р. № 254/2023, від 26.07.2023 р. № 451/2023, від 06.11.2023 р. № 734/2023, від 05.02.2024 р. № 49/2024, від 06.05.2024 р. № 271/2024, воєнний стан в Україні був неодноразово продовжений та триває то теперішній час.

Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 р. № 376 було затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.

Відповідно до наведеного Переліку, території Оріхівського та Токмацького районів Запорізької області у відповідній частині належать до територій на яких ведуться активні бойові дії та територій, які є тимчасово окупованими Російською Федерацією.

У зв`язку з вищезазначеним, суд погоджується з доводами позивача про те, що ТОВ «Грація 2019» з боку Російської Федерації були нанесені збитки у вигляді упущеної вигоди, які він міг би одержати за звичайних обставин, у спосіб збирання вже вирощеного врожаю та засіювання площ під наступний врожай, якби збройна агресія Російської Федерації проти України не відбулася, а орендовані та суборендовані ним земельні ділянки не опинилися у тимчасовій окупації та у зоні активних бойових дій.

Висновком експертів ( ОСОБА_3 , Кушакової Н.О.) № 32-24 за результатами проведення комплексної судової економічної та товарознавчої експертизи від 18.04.2024 р. підтверджується, що загальний розмір упущеної вигоди (неотриманого прибутку) ТОВ «Грація 2019» від неможливості провадження господарської діяльності у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації за період з 04.03.2022 по 01.04.2024 складає 27 923 793,44 грн., що еквівалентно 716 042,44 доларів США.

Зазначений розмір упущеної вигоди узгоджується також з наявним в матеріалах справи звітом про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду у 2021 році, а також висновок експертного дослідження від 25.03.2023 року № ЕД -19/108-23/7786-ТВ.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

У справі за позовом до російської федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією Росії проти України, Верховний Суд дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до Російської Федерації є можливим засобом захисту права (постанова від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19).

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації Росією окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (Російську Федерацію), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди.

Зазначена позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25.01.2023 р. у справі № 233/2082/21 (провадження № 61-4001св22).

Керуючись наведеними положеннями законодавства, суд приходить до висновку, що Російська Федерація в особі її Уряду є належним відповідачем у цій справі, так як саме зазначена держава здійснює окупацію території України, чим порушує права фізичних та юридичних осіб що знаходяться на такій території або мають там певне майно, активи, тощо, в тому числі втрачені.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави, за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема, в якості відповідача.

Проте, відповідно до постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 «Про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Наведені дії відповідач вчиняє ще з 2014 року та продовжує їх вчиняти станом до теперішнього часу. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суди України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, мають право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

У постановах від 18.05.2022 у справах № 428/11673/19 та № 760/17232/20-ц Верховний Суд розширив правові висновки, згідно з якими підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, звертаючись із позовом до відповідача - Російської Федерації позивач не потребує згоди компетентних органів держави Російської Федерації на розгляд справи у судах України або наявності міжнародної угоди між Україною та Російською Федерацією з цього питання.

При цьому судом враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, відповідно до якого національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній або юридичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що будь-який спір, що виник на території України, навіть з іноземною країною, зокрема й Російською Федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Також суд зазначає, що, оскільки, в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією відповідача проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі не є доречним.

Дана правова позиція суду відображена у постановах Верховного Суду у справі №№ 796/165/18 від 25.01.2019, № 308/9708/19 від 14.04.2022 та № 760/17232/20-ц від 18.05.2022.

Згідно із ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно із п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути , зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, отримувати продукцію і доходи.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Згідно із п. «г» ч. 1 ст. 95 ЗК України землекористувачі,якщо інше не передбачено законом або договором, мають право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

У відповідності до ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати,яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20 зроблено висновки про те, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною за змістом правилстатті 22 ЦК України, адже частиною першою цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Оскільки відшкодування збитків є однією з форм цивільно-правової відповідальності, застосування цієї відповідальності можливе лише за наявності чотирьох умов складу правопорушення, а саме протиправної поведінки боржника, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданими збитками, вини боржника. Окрім того, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності)). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Тож при зверненні з позовом про відшкодування заподіяних збитків у вигляді упущеної вигоди позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача збитків, наявність збитків та їх розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, що виражається в тому, що збитки мають виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача збитків.

При перевірці обставин справи та наданих позивачем доказів, суд приходить до висновку, що позивачем в межах цієї справи доведено наявність в діях відповідача Російської Федерації усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, що є підставою для покладення на такого відповідача обов`язку з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди позивачу.

Так, суд констатує, що протиправна поведінка відповідача Російської Федерації полягає у вчиненні ним збройної агресії проти України, окупації частини її території, в тому числі й тієї де були розташовані земельні ділянки ТОВ «Грація 2019», на яких він здійснював господарську діяльність, та внаслідок такої окупації втратив можливість продовжувати її здійснювати та отримувати у зв`язку з цим доходи. Факт збройної агресії Російської Федерації є загальновідомим фактом, а тому з урахуванням приписів ч. 3 ст. 82 ЦПК України не потребує його доказуванню окремими доказами.

Наявність спричинених відповідачем Російською Федерацією збитків позивачу у формі упущеної вигоди та їх розмір підтверджується наявним в матеріалах справи висновком експертів № 32-24 за результатами проведення комплексної судової економічної та товарознавчої експертизи від 18.04.2024 р.

Суд погоджується з використаною у наведеному висновку експертами методологією визначення упущеної вигоди (неотриманих доходів).

Підстави вважати наведений висновок експертів недостовірним, неповним або необґрунтованим у суду відсутні, а тому судом він приймається як належний та достатній доказ на підтвердження спричиненої позивачу упущеної вигоди.

Судом приймаються до уваги доводи позивача про те, що фактична окупація Токмацького району та частини Оріхівського району Запорізької області, а також проведення на них активних бойових дій призвела до неможливості ТОВ «Грація 2019» провадити на вказаній місцевості господарську діяльність, зокрема збирати та засіювати на орендованих ним земельних ділянках сільськогосподарські культури, а також отримувати з цього дохід, що свідчить про наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між зазначеною окупацією, веденням активних бойових дій та спричиненням позивачу цим збитків.

Щодо вини відповідача Російської Федерації, то суд зазначає, що у цивільному законодавстві наявний принцип презумпції вини завдавача шкоди. Тобто вина відповідача у заподіянні збитків позивачу презюмується як така, допоки не буде спростована у встановленому порядку та доказами таким відповідачем. Разом з тим, суд зазначає, що в рамках цієї справи, даним відповідачем не було спростовано жодними доказами та фактами відсутності його вини у спричиненні збитків позивачу.

При цьому, наявними матеріалами справи знаходять своє підтвердження доводи позивача про те, що ТОВ «Грація 2019» для одержання вигоди, яка нині є упущеною, вчиняв ряд дій, в тому числі: укладав договори оренди та суборенди земельних ділянок, для використання їх у господарській діяльності, до початку війни засіював такі земельні ділянки кукурудзою, пшеницею, соняшником, ріпаком та ячменем та планував їх під засів та збір врожаю у наступних періодах.

Таким чином, в рамках розгляду цієї справи, судом встановлено наявність усіх передбачених чинним законодавством елементів цивільного правопорушення вчиненого відповідачем Російською Федерацією: наявність протиправної поведінки, збитків, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що саме з боку Російської Федерації позивачу спричинені збитки, а відтак Російська Федерація має своїм обов`язком відшкодувати їх такому позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, з матеріалів справи жодним чином не вбачається та відповідними доказами не підтверджено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приймали безпосередню участь у фактичній окупації військами Російської Федерації території України, зокрема і територій на яких знаходяться належні на підставі договорів оренди та суборенди земельні ділянки позивача, а також, що зазначені особи перешкоджали веденню господарської діяльності позивачу на таких територіях, а тому, суд не вбачає протиправності діянь таких відповідачів та наявності їх вини безпосередньо у відношенні позивача, які б могли спричинити йому відповідні збитки.

Сам по собі факт підтримки такими особами збройної агресії Російської Федерації проти України та їх перехід на бік ворога не є підставою для покладення на них цивільно-правової відповідальності за спричинення збитків позивачу, так як в їх діях відсутня наявність усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення.

Згідно з пунктами 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року, відповідальність у формі відшкодування збитків у випадку порушення правил і звичаїв ведення воєнних дій покладається саме на державу в цілому, як воюючу сторону. Відтак, стягнення відповідної шкоди також має здійснюватись із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.

За приписами пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року також передбачено, що договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.

Керуючись наведеними положеннями законодавства, суд приходить до висновку, що саме Російська Федерація в особі її Уряду, яка визначена позивачем, є належним відповідачем у цій справі, так як саме зазначена держава здійснює окупацію території України, збройну агресію проти України та знищення цивільних об`єктів, майна, активів, тощо, чим порушує права фізичних та юридичних осіб в Україні.

Враховуючи встановлені вище обставини та зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позов ТОВ «Грація 2019» про відшкодування збитків спричинених внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації частини території України підлягає частковому задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, згідно якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 22 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру юридичною особою встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що судом у цій справі позов задоволено на суму 27 923 793,44 грн., то розмір судового збору складає 418 856,90 грн.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, з Російської Федерації в особі її Уряду в дохід Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у сумі 418 856,90 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 19, 76-82, 89, 141, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 11, 16, 22, 1166 ЦК України, суд

УХВАЛИВ :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Грація 2019» до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування збитків, спричинених внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації частини території України задовольнити частково.

Стягнути з Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Грація 2019» суму у розмірі 27 923 793,44 (двадцять сім мільйонів дев`ятсот двадцять три тисячі сімсот дев`яносто три грн. 44 коп.) гривень, що є еквівалентом 716 042,44 доларів США (сімсот шістнадцять тисяч сорок два долари США 44 центи) упущеної вигоди (неотриманого прибутку) від неможливості провадження господарської діяльності внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації частини території України.

Стягнути з Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації в дохід Державного бюджету України судовий збір у сумі 418 856,90 (чотириста вісімнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят шість гривень 90 коп.) гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Грація 2019» (69032, м. Запоріжжя, вул. Шлюзова, буд. 1; ).

Відповідач: Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації (103274, м. Москва, Краснопресенська набережна, буд. 2, будівля 2).

Суддя: В.М. Світлицька