Справа № 128/1480/25
№2/930/767/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.08.2025 року Немирівський районний суд

Вінницької області

в складі головуючого судді: Алєксєєнка В.М.

при секретарі: Загребельного О.С.

за участю представника відповідача 2: Усенка А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Немирові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" до ОСОБА_1 та Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.11.2020 р. о 18:40 год. в м.Вінниця, вул.Барське шоссе сталася дорожньо-транспортна пригода за участю: автомобіля Renault Duster д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував водій ОСОБА_2 та автомобіля Opel Kadett д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_1 , внаслідок чого було пошкоджено автомобіль Renault Duster д.н.з. НОМЕР_1 , що був застрахований у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «АРКС» за договором добровільного страхування наземного транспорту № 30399а0в від 12.03.2020 р. (механічні пошкодження ТЗ зафіксовані в Повідомленні про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол) та акті огляду пошкодженого ТЗ з фотододатками).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в АТ «СК «КРАЇНА» згідно полісу №АР/1119801, а ОСОБА_2 згідно полісу №ЕР/103253328 в АТ «СК «АРКС».

Учасниками зазначеної вище ДТП було складено Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол). Згідно Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол), дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 ПДР України, відповідно до п.13.1 ПДР України.

Відповідно до Інструкції щодо заповнення Повідомлення про дорожньо транспортну пригоду, затверджену Протоколом Президії МТСБУ від 11.08.2011 р. №274/2011 схема ДТП, що мала місце 17.11.2020 року о 18:40 в м.Вінниця, вул.Барське шоссе, відноситься до Розділу І Інструкції та відповідає схемі 1.2, відповідно до якої передбачена відповідальність водія - ОСОБА_1 ..

Страхувальник звернувся до АТ «СК «АРКС» - позивача з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу.

Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування, страхового акту N? ARX2670795 від 01.12.2020 року та умов Договору страхування N? 30399а0в від 12.03.2020, розмір страхового відшкодування склав 14892,37 грн. (чотирнадцять тисяч вісімсот дев?яносто дві гривні 37 коп.), яке позивачем було сплачено за відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу на СТО, що підтверджується платіжним дорученням N? 727630 від 10.02.2021 року.

Відповідно до п. 23.5 Договору страхування N? 30399а0в від 12.03.2020 року при пошкодженні Т3 розмір страхового відшкодування дорівнює розміру збитків, визначених в кошторисі збитків, за вирахуванням встановленої Договором франшизи.

Розрахунок розміру виплаченого Позивачем страхового відшкодування за зазначеним вище страховим випадком наступний: 14 892,37 грн. - 0,00 грн. = 14 892,37 грн.

14 892,37 грн. - вартість відновлювального ремонту Т3 Renault Duster (д.р.н. НОМЕР_3 ) згідно рахунку N? СФВ- К-83587 від 25.11.2020 року та Акту виконаних робіт N? ФВ-К-83587 від 10.12.2020 року; 0,00 грн. - Франшиза згідно Договору страхування.

Страхове відшкодування було розраховано та виплачено відповідно до рахунку, виставленого СТО, що надало послуги з відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, що є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди ( ОСОБА_1 ) за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу Opel Kadett д.н.з. НОМЕР_2 була застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в АТ «СК «КРАЇНА» згідно полісу №АР/1119801. Полісом №АР/1119801 встановлений ліміт відповідальності АТ «СК «КРАЇНА» в розмірі 130 000,00 грн., франшиза 2 600, 00 грн..

Таким чином до АТ «СК «АРКС», позивача по справі, перейшло право вимоги на отримання від ОСОБА_1 та АТ «СК «КРАЇНА» компенсації матеріальної шкоди, заподіяної власнику автомобіля Renault Duster (д.р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_2 ), внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 17.11.2020 року о 18:40 в м.Вінниця, вул.Барське шосе.

10.05.2022 року Позивач особисто звернувся до Відповідача 2 (АТ «СК «КРАЇНА») з Заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу за вих.№ СУ/010113/3.

Листом за вих.№ 5452/22 від 10.06.2022 року АТ «СК «КРАЇНА» було відмовлено у виплаті страхового відшкодування з огляду на пропуск строку в 1 рік на подання заяви про страхове відшкодування відповідно до п.37.1.4 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Проте, право позивача на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене.

Отже, на підставі вищевизначеного, до позивача перейшло право вимоги до Відповідача, як до особи відповідальної за нанесену шкоду внаслідок ДТП нанесеної потерпілому.

З метою досудового врегулювання спору позивачем 26.12.2023 року було направлено на адресу Відповідача 1 претензію за вих. №СУ/010113/4-1, простим листом. Оскільки лист повернувся на адресу позивача, отже був отриманий відповідачем.

Пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (ст.12 ЦК України), як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Таким чином, в розумінні ст.ст. 993,1187,1194 ЦК України у Відповідача виникло зобов`язання перед Позивачем відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого Позивачем страхового відшкодування страхувальнику останнього.

Щодо строку позовної давності позивач керується п.19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк його дії.

У зв?язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N? 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 N? 2102-IХ, в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, та на даний час його продовжено.

Ухвалою судді Немирівського районного суду Вінницької області від 27.05.2025 року було відкрито спрощене позовне провадження у даній цивільній справі. Розгляд справи вирішено проводити з повідомленням (викликом) сторін.

02.07.2025 р. представником відповідача 2 АТ «СК «КРАЇНА», адвокатом Усенком А.М. через систему «Електронний суд» було подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник зазначає, що згідно долучених до матеріалів справи доказів, дорожньо-транспортна пригода, за якою Позивачем на підставі умов добровільного страхування наземного транспорту № 30399а0в від 02.01.2020 року, здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 14 892,37 грн., мала місце 17.11.2020 року; заява (претензія) про виплату страхового відшкодування Позивача надійшла до АТ «СК «Країна» - 23.05.2022 року; 27.05.2025 року ухвалою Суду, відкрито провадження з позовними вимогами до АТ «СК «Країна», про яку останньому стало відомо 23.06.2025 року. Тобто, Позивачем здійснено виплату страхового відшкодування на підставі договору добровільного страхування, однак пропущено визначений підпунктом 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річний строк, при цьому відповідна заява подана в межах страхової суми та поза межами строку позовної давності (в термін понад 5 років з моменту ДТП), тому з урахуванням висновків викладених згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, можемо дійти обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення суми страхового відшкодування з АТ «СК «Країна» в порядку суброгації.

У постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки: «аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності (пункт 135).

Щодо поданої позовної заяви, відповідно до якої позивач просить стягнути шкоду в солідарному порядку, представник відповідача 2 у відзиві зазначає наступне: не слід також залишати поза увагою правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 року по справі № 308/3162/15-ц, провадження № 14-178 цс 18, яким, в свою чергу, підтверджується хибність твердження Позивача про наявність солідарного обов`язку з відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Законодавство України, чинне як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, не передбачає солідарного обов`язку страховика та страхувальника щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП майну потерпілого.

Враховуючи зміст заявленої позовної вимоги, а також діючі норми матеріального права, що свідчить про відсутність солідарного обов`язку у АТ «СК «Країна» та інших сторін, за укладеним договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тому вважаємо таку обставину окремою підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки у разі його повного або часткового задоволення Судом, матиме місце порушення принципу диспозитивності, який діє у цивільному судочинстві, що полягає у виході за межі заявлених позовних вимог.

07.07.2025 р. представником позивача, за довіреністю Примою А.П., через систему «Електронний суд» було подано відповідь відзив на позовну заяву. Щодо пропуску однорічного строку для звернення із заявою про виплату страхового відшкодування представник зазначає, що пропуск річного строку звернення із заявою до страхової (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Щодо стягнення шкоди з двох Відповідачів, зазначено, що право особи заявити однорідні позовні вимоги до кількох відповідачів процесуальний закон передбачав незалежно від того, чи існує між цими відповідачами солідарне зобов`язання. Тому можливим було пред`явлення позову до фізичної та юридичної осіб стосовно стягнення з них коштів, навіть якщо ці особи не були солідарними боржниками, якими їх вважав позивач. Крім того, спільний розгляд таких вимог не створив солідарного обов`язку для відповідачів. Оскільки, по справі № 128/1480/25 позовні вимоги є пов`язаними отже мають розглядатися в одному провадженні, оскільки висновки суду щодо позовної вимоги до відповідача-фізичної особи, винної у настанні страхового випадку, залежать від висновків суду щодо позовної вимоги до відповідача-страховика особи, винної у настанні страхового випадку. Питання про відповідальність кожного з відповідачів має бути вирішене, зокрема, залежно від наявності дійсних договорів страхування, укладених між відповідачами, а також ліміту відповідальності страховика за завдану майну шкоду, вартості матеріального збитку, наявності зносу, розрахованого у відповідності з 29 статтею Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів». Щодо пропуску строку позовної давності зазначено наступне, згідно з чинним законодавством, зупинення строку позовної давності через воєнний стан є обов`язковим і не залежить від інших причин пропуску строку. Загалом, зупинення строків позовної давності під час воєнного стану є важливим інструментом захисту прав громадян, що сприяє забезпеченню справедливості і дає можливість своєчасно звернутися до суду після закінчення війни. Оскільки, строки встановлені ст. 257 ЦК України продовжуються на весь час дії військового стану автоматично, без наявності додаткових поважних причин пропуску строку, тому позовна давність у цій справі не пропущена, отже, твердження Відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності та застосування її наслідків є помилковим.

11.07.2025 р. представником відповідача 2 АТ «СК «КРАЇНА», адвокатом Усенком А.М. через систему «Електронний суд» було подано заперечення на відповідь на відзив. Заперечення представник обґрунтовує тими ж твердженнями, що і відзив поданий 02.07.2025 р., просить суд застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові; відмовити Позивачу у задоволенні позовних вимог до АТ «СК «Країна» в повному обсязі.

Представник позивача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» в судове засідання не з`явився, 28.07.2025 р. через систему «Електронний суд» подала заяву про розгляд справи за відсутності представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять суд задовольнити.

Відповідач 1: ОСОБА_1 в жодне судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, про розгляд даної справи повідомлявся належним чином та завчасно.

В судовому засіданні представник відповідача 2: АТ «СК «КРАЇНА», адвокат Усенко А.М., заперечив проти задоволення позовних вимог, спирався на твердження викладені у відзиві та просив суд взяти їх до уваги.

З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, 17.11.2020 р. о 18:40 год. в м.Вінниця, вул.Барське шоссе сталася дорожньо-транспортна пригода за участю: автомобіля Renault Duster д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував водій ОСОБА_2 та автомобіля Opel Kadett д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_1 , внаслідок чого було пошкоджено автомобіль Renault Duster д.н.з. НОМЕР_1 , що був застрахований у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «АРКС» за договором добровільного страхування наземного транспорту № 30399а0в від 12.03.2020 р. (механічні пошкодження ТЗ зафіксовані в Повідомленні про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол) та акті огляду пошкодженого ТЗ з фотододатками).

Згідно Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол), дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 ПДР України, відповідно до п.13.1 ПДР України.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в АТ «СК «КРАЇНА» згідно полісу №АР/1119801, а ОСОБА_2 згідно полісу №ЕР/103253328 в АТ «СК «АРКС».

Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування, страхового акту N? ARX2670795 від 01.12.2020 року та умов Договору страхування N? 30399а0в від 12.03.2020, розмір страхового відшкодування склав 14892,37 грн. (чотирнадцять тисяч вісімсот дев?яносто дві гривні 37 коп.), яке позивачем було сплачено за відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу на СТО, що підтверджується платіжним дорученням N? 727630 від 10.02.2021 року.

10.05.2022 року Позивач - АТ «СК «АРКС» особисто звернувся до Відповідача 2 (АТ «СК «КРАЇНА») з Заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу за вих.№ СУ/010113/3.

Листом за вих.№ 5452/22 від 10.06.2022 року АТ «СК «КРАЇНА» було відмовлено у виплаті страхового відшкодування з огляду на пропуск строку в 1 рік на подання заяви про страхове відшкодування відповідно до п.37.1.4 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Сума, яка пілягає відшкодуванню, становить 14 892, 37 грн.

Позивач, просить стягнути з відповідачів вказану суму страхового відшкодування, а також судові витрати в розмірі 3 028 грн. сплаченого судового збору.

Також, позивач клопоче про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та поновлення строків позовної давності керуючись пунктом 19 розділу "ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ" ЦК України - у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).

У частинах першій, другій статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» .

Згідно з статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), зазначено, що:

«Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника».

Таким чином, відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справі за позовом про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункти 40, 41).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц зроблено висновок, що стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Постанова ВП ВС від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 - чи є нездійснення потерпілою особою всупереч своїм власним інтересам обов`язку звернутися до страховика із заявою про страхове відшкодування впродовж одного року (з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди) підставою припинення права вимоги до завдавача шкоди і обов`язку такої особи відшкодувати завдану нею шкоду.

Право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП. Річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає.

Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), ВП ВС з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст.261ЦК України,у відповідності з вимогами частини першої якої, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

У рамках даної справи розглядаються відносини суброгації, коли відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні зі збереженням самого зобов`язання, у такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору майнового страхування, до страховика у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України).

В Україні позовна давність у цивільних справах не застосовується вже понад 5 років, оскільки:

з 12.03.2020 до 01.07.2023 строки позовної давності продовжувалися на строк дії карантину, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, доповнений Законом № 540-IX від 30.03.2020);

з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, внаслідок чого строки позовної давності спочатку були продовжені (Законом № 2120-IX від 15.03.2022), а з 30.01.2024 зупинені (Закону № 3450-IX від 08.11.2023) (п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та продовжено на теперішній час.

Проте, в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 по справі № 990/115/22 визначено, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Таким чином, суд відхиляє застосування позивачем п.19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, що передбачає зупинення перебігу позовної давності в період воєнного стану, так як причини пропуску строку звернення до суду із цим позовом не зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з воєнним станом в Україні. Тобто позивач безпосередньо мав можливість подати позовну заяву до суду протягом строку позовної давності, строк перебігу якої розпочався з 17.11.2020 року (дата вчинення ДТП).

Останній день перебігу процесуального строку на звернення до суду з позовом у цій справі припав на період повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України 17.11.2023 року, ця обставина могла унеможливити дотримання такого строку позивачем за умови надання ним до суду належних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку на звернення до суду з позовом, та могла б бути визнаною поважною причиною для поновлення процесуального строку, проте позивачем не було наведено жодних причин і не подано доказів, які б підтверджували реальну відсутність у нього можливості підготувати та подати позовну заяву у визначені законом строки.

Як видно з матеріалів справи, позов до суду був поданий 24.04.2025 р., отже поза межами встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Верховний Суд в постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц зазначив, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 263-268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 253,256-257,261, 267, 979, 1191 ЦК України суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" до ОСОБА_1 та Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: В.М. Алєксєєнко