Справа № 202/6246/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2025 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОРГАН ОПІКИ ТА ПІКЛУВАННЯ Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , звернулася до Індустріального суду міста Дніпра із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: ОРГАН ОПІКИ ТА ПІКЛУВАННЯ Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей.

Ухвалою Індустріального суду міста Дніпра від 26 червня 2025 року вказана позовна заява правлена за підсудністю до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 серпня 2025 року, вказану позовну заяву залишено без руху із зазначення недоліків які слід усунути, а саме вказано на те, що:

Згідно з ст.175 ч.3 п.4,5 та ст.177 ч.4 та 5 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів,що підтверджують вказані обставини; до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону; позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Зміст заявлених позивачем позовних вимог зводиться до визначення способу участі у вихованні неповнолітніх дітей та встановлення годин побачення з дітьми, що регулюється нормами ст.159 СК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Тобто, саме орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

В порушення зазначених вимог, матеріали позовної заяви не містять відомостей щодо звернення позивача до відповідної служби у справах дітей в частині визначення таких способів її участі у вихованні дітей, про які зазначено у позовних вимогах.

До позовної заяви не додано рішення органу опіки та піклування про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкування з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно приписів ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ч. 1 ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. (ч. 2 ст. 158 СК України), тобто об`єктом захисту може бути порушене, невизнане або оспорене право чи інтерес. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, саме порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач стверджує, що діти проживають разом з батьком, однак останній чинить перешкоди в спілкуванні з дітьми позивачу, що порушує її права як матері дітей, проте із позову не вбачається, що позивач звертався до органу опіки та піклування з заявою про визначення участі матері у вихованні дітей та не надано доказів, що між батьками з цього приводу існує спір.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Позивач звертаючись із даним позовом до суду у позовній заяві не зазначає, та не додає до неї доказів на підтвердження того, що позивач зверталася до органу опіки та піклування, який залучений нею до участі у справі у якості третьої особи, з відповідною заявою.

Окрім того, не вказує позивач і на те, що нею отримано, або що їй відмовлено у наданні висновку органу опіки і піклування щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (що передбачено ст.. 19 СК України) .

У постанові Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 462/7279/18 (провадження № 61-23018св19) вказано на те, що згідно з частиною п`ятою статті 19 СК України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Отже, виходячи з аналізу вказаних норм законодавства судам при розгляді позовних вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, порядку спілкування діда й баби з онуками, якщо батьки не підкоряються рішенню органів опіки і піклування з цих питань, спорів між батьками про місце проживання дітей, вимог про відібрання батьками дітей в інших осіб, про позбавлення або поновлення батьківських прав та інших спорів, пов`язаних із вихованням дітей, обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні.

У постанові Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 462/7279/18 (провадження № 61-23018св19)вказано на те, що норми статті 19 СК України встановлюють, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Участь органів опіки та піклування обумовлена насамперед інтересами дитини та необхідністю проведення актів обстеження умов проживання як батька, так і матері та дачі свого висновку щодо рекомендацій та доцільності визначення місця проживання дитини із одним з батьків. Висновок органів опіки та піклування долучається до матеріалів справи та не має для суду наперед встановленого значення. Приймаючи рішення, суд у більшості випадків керується висновком органу опіки та піклування, проте може відступити від нього, адже суд оцінює усю сукупність доказів та звертає увагу на прихильність дитини, навівши відповідні мотиви у рішенні.

Частиною 1 ст. 159 СК України визначено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Отже, позовна заява не містить викладення обставин та посилань на докази наявності спору між позивачем та відповідачем щодо вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дітей та спілкуванні з ними, а саме звернення до органу опіки та піклування за для визначення способів участі позивача у вихованні дітей та спілкуванні з ними, визначення органом опіки та піклування такої участі та невиконання відповідачем такого рішення, докази на підтвердження таких обставин до позову не долучені.

При цьому звернення до органу опіки та піклування, визначення цим органом способів участі одного з батьків у вихованні дитини та спілкуванні з нею та невиконання другим з батьків (з ким проживає дитина) рішення органу опіки та піклування, є передумовою для звернення до суду з відповідним позовом.

Отже, всупереч положенням ст. 175 ЦПК України, ст. 19 СК України, позовна заява не містить відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору, а саме, в матеріалах позовної заяви відсутні документи на підтвердження звернення позивача до органу опіки та піклування для встановлення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини, відсутній висновок органу опіки та піклування, який є обов`язковим при зверненні до суду з позовом, що відноситься до даної категорії справ, не зазначено доказів, що підтверджують ухилення відповідача від виконання рішення органу опіки та піклування, що є передбаченою підставою звернення до суду за усуненням таких перешкод.

Роз`яснення щодо обов`язковості подання висновку органу опіки та піклування при зверненні до суду у спорах даної категорії, а також про необхідність попереднього звернення до органу опіки та піклування для вирішення спору, міститься в постанові Верховного Суду від 17.01.2019 року по справі 638/18531/16-ц.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОРГАН ОПІКИ ТА ПІКЛУВАННЯ Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей,- залишено без руху, надано строк для виправлення зазначених недоліків позовної заяви, а саме три дні з дня отримання копії ухвали.

Вказану ухвалу позивачем отримано 22.08.2025, про що свідчить довідка про доставку електронного листа.

Таким чином крайньою датою до якої позивач мала усунути недоліки є 26.08.2025.

27.08.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява щодо ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. Так, ОСОБА_1 , зазначає, що при залишенні позовної заяви без руху, суд вийшов за межі повноважень, що встановлені ч.1 ст. 185 СК України, яка вказує, що при вирішенні питання про відкриття провадження суд перевіряє позовну заяву лише в рамках статей 175-177 ЦПК України, всі інші висновки є передчасними. В ухвалі про залишення без руху суд посилається на висновок Верховного Суду в якому судом застосовувалось законодавство 2004 року, яке вже є нечинним. Судом не враховано чинні норми статей 158, 159 СК України, які передбачають право позивача обирати спосіб захисту.

При цьому позивач зазначає, що жодною нормою права і жодним висновком Верхового Суду не передбачено обов`язку позивачки попередньо звертатись до органу опіки та піклування. Це виключно її право обирати спосіб захисту (або через рішення органу опіки та піклування, або через суд) і суд не має права втручатись та не має права зобов`язувати позивачку звертатись попередньо до органу опіки та піклування.

Позивач при цьому покликається на висновок що міститься у Постанові ВС від 30 листопада 2022 року у справі № 523/11247/19 та у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року в справі № 523/19706/19.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 158, 159 СК України, 2, 43 ЦПК України, позивач просить суд: відкрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей.

Як вбачається зі змісту заяви позивач не усунула недоліки на які вказано в ухвалі від 22 серпня 2025 року про залишення позовної заяви без руху. Натомість позивач наводить аргументи та судження на підставі яких вона не погоджується з ухвалою про залишення позовної заяви без руху.

Поряд з цим, посилання позивача на судову практику Верховного Суду, а саме постанови від 30 листопада 2022 року у справі № 523/11247/19 та постанову Верховного Суду від 11 грудня 2023 року в справі № 523/19706/19 суд вважає необґрунтованими, оскільки такі постанови не є релевантними до даних правовідносин, адже за обставинами указаних справ, що переглядалися судом касаційної інстанції, предметом розгляду таких було визначення місця проживання дитини, а в справі № 523/19706/19 орган опіки та піклування приймав участь у розгляді справи, проте висновок щодо розв`язання спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини не надав, з посиланням на неможливість його надання з огляду на відсутність можливості оглянути умови проживання дитини, батька тощо у зв`язку з тим, що батько ухиляється від обстеження та встановити його місце знаходження органу опіки не вдалось.

Позивач не зазначає на те, що нею отримано, або що їй відмовлено у наданні висновку органу опіки і піклування щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (що передбачено ст.. 19 СК України).

Зазначені в ухвалі недоліки в строк визначений в ухвалі суду від 22.08.2025 року заявником усунуто не було. Клопотання про надання додаткового строку для усунення недоліків заявник не подавала.

Відповідно до ст.. 124 ЦПК України строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку.

Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, строк закінчується в останній день цього місяця.

Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події.

Останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу.

Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, заявником у строк для усунення недоліків передбачений ухвалою про залишення поданої заяви без руху від 22.08.2025 усунуто не було.

Згідно із частини 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Крім того, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч.2 ст. 127 ЦПК України).

Крім цього, заявник при поданні заяви від 27.08.2025 не подавала до суду заяви (клопотання) про поновлення процесуального строку на усунення недоліків вказаних в ухвалі суду від 22.08.2025 або надання додаткового строку для усунення недоліків.

Ураховуючи, що зазначені в ухвалі суду від 22.08.2025 року недоліки заяви, в строк визначений в ухвалі, поданою заявником заявою від 27.08.2025 усунуто не було, заява надійшла до суду після закінчення встановленого судом строку відповідно до ухвали суду від 22.08.2025, якою недоліки заяви не усунуто, відсутності відповідного клопотання заявника про поновлення процесуального строку та відсутні підстави для поновлення пропущеного строку, то подана заява від 27.08.2025 року про усунення недоліків підлягає залишенню без розгляду, а подана позовна заява поверненню, оскільки заявник не усунув недоліки поданої заяви у встановлений судом строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

При вирішенні питання про повернення позивачеві його заяви, судом враховується, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

В той же час, варто зазначити, що повернення заяви, відповідно до ч. 6,7 ст. 185 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, так як після усунення вказаних недоліків заявник має право повторно звернутися до суду із вказаною заявою в порядку передбаченому процесуальним законодавством до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

При цьому, заявнику слід роз`яснити, що вона не позбавлена можливості повернути собі сплачений судовий збір у разі зверненні до суду з відповідним клопотанням. Так, згідно з вимогами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; повернення заяви або скарги; відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням); закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Керуючись ст. ст. 185, 258-260 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 від 27.08.2025 року щодо ухвали суду про залишення позовної заяви без руху залишити без розгляду, а позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОРГАН ОПІКИ ТА ПІКЛУВАННЯ Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей,- вважати неподаною і повернути позивачеві.

Роз`яснити заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош