Справа № 135/1057/20
Провадження № 2/135/54/25
РІШЕННЯ

іменем України

13.08.2025 м. Ладижин

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Драчук Т.М.,

розглянувши в режимі відео конференції у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позицій сторін

1. Виклад позиції позивача за первісним позовом/ відповідача за зустрічним позовом

01 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, підтвердженої борговою розпискою.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 червня 2018 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 260 000 грн, що на момент укладання договору становило еквівалент 10 000 доларів США.

Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується розпискою, власноруч складеною відповідачем в день отримання позики, що містить усі істотні реквізити та засвідчує безспірність зобов`язання.

Позивач зазначає, що в травні 2018 року відповідачі, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, звернулися до нього з проханням надати зазначені кошти на потреби сім`ї. Договір позики було укладено за взаємною згодою сторін, а отримані кошти призначалися для задоволення спільних побутових та майнових потреб у подружжя.

Відповідно до пункту 1.2 договору, позивач як позикодавець має право на отримання від позичальника процентів у розмірі 24 % річних від суми позики. Пункт 1.2.1 передбачає, що проценти підлягають щомісячній сплаті, 1 числа кожного місяця до моменту повного повернення позики.

Згідно з пунктом 2 договору, позичальник зобов`язаний повернути основну суму боргу та нараховані проценти не пізніше 01 червня 2019 року. Пункт 7 договору визначає, що в разі прострочення виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 24 % річних від простроченої суми за кожний день прострочення.

Місце виконання зобов`язання визначено у м. Ладижин, вул. Миру, буд. 10, що відповідно до частини 8 статті 28 ЦПК України впливає на визначення підсудності.

Позивач вважає, що обидва відповідачі є солідарними боржниками за договором позики, оскільки отримані за цим договором грошові кошти були використані в інтересах сім`ї. На обґрунтування такої позиції він посилається на положення частин першої та третьої статті 60 Сімейного кодексу України, відповідно до яких майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, а також на норму, згідно з якою зобов`язання, взяті одним із подружжя в інтересах сім`ї, покладають відповідальність на обох з подружжя.

Крім того, позивач посилається на частину 3 статті 368 та статтю 541 Цивільного кодексу України, які передбачають солідарну відповідальність за неподільними зобов`язаннями, зокрема за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Позивач стверджує, що відповідачі не виконали зобов`язання за договором: основну суму боргу в розмірі 260 000 грн не повернуто; проценти за користування коштами у розмірі 24 % річних не сплачувалися; пеня, інфляційні втрати та 3 % річних не відшкодовувалися.

Наявність у позивача оригіналу розписки без будь-яких відміток про часткове чи повне повернення позики, а також відсутність у відповідачів окремої розписки про повернення коштів підтверджують повне невиконання ними зобов`язань.

Первісні позовні вимоги обґрунтовувалися нарахуванням заборгованості за період з 02 червня 2019 року до 20 серпня 2020 року на суму 429 599,47 грн, що включало: 260 000 грн - основний борг; 76 076,70 грн - відсотки; 80 658,41 грн - пеня; 3 354,36 грн - інфляційні втрати; 9 510,00 грн - 3% річних.

У зв`язку зі скасуванням заочного рішення від 24 лютого 2021 року та призначенням справи до розгляду в порядку загального позовного провадження, позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, здійснивши новий розрахунок за період з 02 червня 2019 року до 01 вересня 2024 року, за яким загальна сума заборгованості числі: 260 000 грн - основний борг; 327 899,18 грн - відсотки; 176 659,68 грн - пеня; 156 112,01 грн - інфляційні втрати; 40 973,09 грн - 3% річних.

Враховуючи наведене, позивач просить суд: стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором позики в сумі 961 643,96 грн, а також судові витрати.

2. Позиція позивачів за зустрічним позовом / відповідачів за первісним позовом

09 вересня 2024 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 про стягнення боргу, звернулися до Ладижинського міського суду Вінницької області зі зустрічною позовною заявою про визнання недійсним договору позики від 01.06.2018.

Свої вимоги позивачі за зустрічним позовом мотивують такими обставинами.

01 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено письмовий договір позики на суму 260 000 грн (еквівалент 10 000 доларів США) під 24 % річних зі строком повернення до 01 червня 2019 року.

Розписка від 01 червня 2018 року підтверджує отримання коштів та містить застереження про залишення в зобов`язаннях автомобіля TOYOTA Camry, державний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , 2013 року випуску.

Розділ 3 договору передбачає: п. 3.1 предмет застави - автомобіль TOYOTA Camry, державний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , 2013 року випуску; п. 3.2 обов`язковість укладення окремого договору застави як додатка до договору позики, який набирає чинності не пізніше ніж через тиждень з моменту підписання договору позики; п. 3.6 у разі невиконання зобов`язань задоволення вимог позикодавця здійснюється передусім за рахунок заставного майна шляхом його реалізації, а лише за недостатності вирученого за рахунок іншого майна позичальника.

Разом з тим, фактично договір застави не був укладений та до суду не поданий; доказів належності зазначеного автомобіля особисто позичальнику на момент укладання договору не надано.

Відповідно до статей 626, 628, 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним лише за умови досягнення згоди з усіх істотних умов. Сторони самостійно визначили забезпечення (заставу) як обов`язкову умову виконання зобов`язання та передбачили укладення окремого договору застави - додатка до договору позики. Відсутність такого додатку свідчить про недосягнення згоди щодо істотних умов або порушення встановленої сторонами процедури оформлення, що є підставою для висновку про неукладеність чи недійсність правочину.

Згідно зі статтями 1, 3, 13 Закону України «Про заставу» застава виникає на підставі договору, укладеного в письмовій формі; за відсутності такого договору забезпечення не існує. Оскільки механізм виконання договору позики безпосередньо пов`язаний із реалізацією предмета застави (п. 3.6), відсутність договору застави нівелює погоджену сторонами модель виконання зобов`язання.

Хоча за своєю правовою природою договір позики є реальним (статті 1046, 1047, 1049 ЦК України), сам факт передачі коштів не усуває необхідності дотримання інших умов, які сторони визнали істотними, зокрема укладання договору застави. Підписання договору позики без належного оформлення передбаченого ним забезпечення не породжує всіх передбачених угодою правових наслідків.

ОСОБА_4 зазначає, що не надавала згоди на укладення договору позики, не підписувала жодних документів та не отримувала коштів. Грошові кошти не використовувалися в інтересах сім`ї. Посилання п. 9.8 договору на «згоду чоловіка/дружини» не є підтвердженням фактичного надання такої згоди та не замінює власноручного підпису. У матеріалах справи відсутні докази існування згоди іншого з подружжя чи того, що кошти були використані в інтересах сім`ї. Це виключає підстави для солідарної відповідальності та є самостійним підставою для визнання правочину недійсним (статті 203, 215 ЦК України у системному зв`язку з положеннями сімейного законодавства).

Враховуючи, що договором передбачено спеціальний порядок звернення стягнення спочатку за рахунок застави, кредитор, заявляючи вимоги про стягнення боргу, зобов`язаний був підтвердити право вимоги способом, погодженим сторонами. За відсутністю оформленої застави та доказів її належності позичальнику такі вимоги є передчасними та необґрунтованими.

У матеріалах справи є оригінали договору позики та розписки, однак договір застави відсутній.

3. Відзив на зустрічну позовну заяву

30 вересня 2024 року ОСОБА_1 , в межах розгляду цивільної справи за його позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом до Скаковських про визнання зазначеного договору недійсним, подав відзив на зустрічну позовну заяву.

Відповідач за зустрічним позовом заперечує проти її задоволення в повному обсязі, вказуючи на необґрунтованість та недоведеність вимог ОСОБА_5 .

1. Щодо доводів про відсутність укладеного договору застави та істотні умови договору позики

ОСОБА_1 наголошує, що предметом спору є дійсність письмового договору позики від 01.06.2018, за яким ОСОБА_3 отримав від нього 260 000 грн під 24 % річних із кінцевим терміном повернення 01.06.2019. Факт передачі грошових коштів підтверджується оригіналом розписки, власноруч складеної та підписаної ОСОБА_3 .

Доводи зустрічного позову про те, що договір застави автомобіля TOYOTA Camry, зазначений у договорі позики як забезпечення виконання зобов`язання, не був укладений, не свідчить про недійсність договору позики. За твердженням відповідача за зустрічним позовом, вимога про укладення договору застави була додатковою умовою, яка жодним чином не впливає на факт виникнення основного зобов`язання за договором позики, який є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання коштів (статті 1046, 1047 ЦК України).

Відсутність договору застави не змінює природи та чинності основного зобов`язання, а лише означає, що вимоги кредитора можуть бути задоволені в загальному порядку за рахунок будь-якого майна боржника.

2. Щодо доводів про відсутність згоди дружини на укладання договору позики.

ОСОБА_1 зазначає, що посилання ОСОБА_4 на відсутність її згоди є безпідставними. Відповідач нагадує, що стаття 65 Сімейного кодексу України встановлює презумпцію згоди іншого з подружжя на правочини, вчинені в інтересах сім`ї.

Виходячи з обставин справи, кошти позики були отримані під час перебування відповідачів в зареєстрованому шлюбі та використані для сімейних потреб, що створює спільний обов`язок подружжя щодо повернення боргу. Тому посилання на відсутність особистого підпису ОСОБА_4 під договором не звільняє її від відповідальності.

3. Щодо строків звернення до суду із вимогою про визнання недійсним договором позики від 01 червня 2018 року

Також ОСОБА_1 додатково зазначив, що як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_4 пропустили строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про визнання недійсним письмового договору позики від 01.06.2018, укладеного між ним та ОСОБА_3 .

На думку ОСОБА_1 , ОСОБА_3 знав про укладання цього договору з моменту його підписання, а ОСОБА_4 з моменту, коли їй стало відомо про існування спірного правочину. Навіть за умови припущення, що на дату підписання договору ОСОБА_4 про нього не знала, вона повинна була дізнатися про його укладення не пізніше 29.10.2020, коли отримала копію позовної заяви з додатками.

Також у відзиві зазначено конкретні факти, які підтверджують поінформованість ОСОБА_4 про наявність і зміст договору: 12.11.2020 отримання судової повістки на засідання 02.12.2020; 15.12.2020 отримання судової повістки на засідання 10.02.2021; 20.02.2021 - відмова від отримання судової повістки на засідання 24.02.2021; 04.05.2021 повернення на адресу суду копій основного та додаткового заочного рішення у зв`язку із закінченням строку зберігання.

Зустрічний позов подано 12.09.2024, тобто, на думку ОСОБА_1 , із явним пропуском строку позовної давності (статті 256, 257 ЦК України).

Отже, навіть у разі, якщо суд визнає вимоги за зустрічним позовом обґрунтованими, він просить застосувати наслідки спливу позовної давності відповідно до статті 267 ЦК України та відмовити в задоволенні зустрічного позову з цієї підстави.

ІІ. Позиція сторін у судовому засіданні

У ході судового засідання 10 червня 2025 року представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 підтримав подані позовні вимоги в повному обсязі та виклав свою правову позицію щодо спірних правовідносин.

Представник позивача зазначив, що 1 червня 2018 року між сторонами було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в сумі, еквівалентній 10 000 доларів США, що на момент укладання договору становила 260 000 грн. У підтвердження факту отримання коштів ОСОБА_3 власноручно написав розписку. Кошти були передані готівкою. Договір не був посвідчений нотаріально, проте містить підписи сторін та вказує на усвідомлення обома сторонами характеру правовідносин.

Відповідно до умов договору, відповідач мав повернути позику до 1 червня 2019 року, а також сплачувати 24% річних щомісячними платежами. Умови договору передбачали, що позика надається на сімейні потреби, а дружина відповідача ОСОБА_4 була усвідомлена з умовами договору, перебувала при його укладенні та отриманні коштів, що підтверджується як самими документами, так і свідченнями позивача.

Представник позивача вказав, що відсутність підпису ОСОБА_4 на договорі зумовлена ??довірливими стосунками сторін, а також тим, що ОСОБА_6 позиціонував себе як глава сім`ї, який ухвалює фінансові рішення. Разом з тим, за твердженням представника, кошти фактично були отримані на потреби подружжя, що зумовлює солідарну відповідальність обох відповідачів за статтями 60 Сімейного кодексу України та 368 Цивільного кодексу України.

Щодо зустрічного позову, в якому ОСОБА_5 заперечують факт належного укладення договору через відсутність передачі предмета застави (автомобіля Toyota), представник позивача пояснив, що умови застави мають похідний характер і не впливають на дійсність основного зобов`язання. Автомобіль належав ОСОБА_7 , яка знала про умови договору. Його фактична передача не здійснювалася, і представник розцінює це як формальний механізм забезпечення зобов`язання, а не як істотну умову договору.

Щодо факту повернення боргу, представник заперечив наявність добровільного повернення будь-якої частини суми.

Представник також звернув увагу суду на відсутність доказів виконання робіт відповідачем для погашення боргу, про який той згадував у заяві про скасування заочного рішення. Окрім того, вказав на те, що строки позовної давності за зустрічним позовом відповідачів минули, що є підставою для відмови в його задоволенні.

У підсумку представник позивача просив суд задовольнити первісний позов у ??повному обсязі, відмовити в задоволенні зустрічного позову, а в разі часткового задоволення застосувати наслідки пропуску строків позовної давності.

У судовому засіданні відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 первісний позов не визнав, зустрічний підтримав. Відповідач підтвердив факт укладання між ним та позивачем ОСОБА_1 договору від 1 червня 2018 року, а також написання власноручної розписки щодо отримання суми, еквівалентної 10 000 доларів США. За його словами, зазначений договір було надано ОСОБА_1 у вже надрукованому вигляді, і він підписав його без детального ознайомлення зі всіма умовами. Він визнав, що в документі зазначено про згоду дружини, однак на той момент ОСОБА_4 про укладення договору не знала, хоча вони перебували у шлюбі. Вказав, що знехтував цією умовою, не вважаючи її важливою.

Пояснюючи обставини використання коштів, ОСОБА_3 повідомив, що отримані гроші не були використані на особисті цілі, а були спрямовані на реалізацію спільних з ОСОБА_1 бізнесових завдань. Зокрема, він зазначив, що виступав як представник ОСОБА_1 на аукціоні з оренди земельних ділянок та у взаємовідносинах з Обленерго. Відповідач вказав, що мав нотаріально посвідчене доручення, яке підтверджує такі повноваження. На його переконання, через виконання цих дій грошове зобов`язання вважає виконаним і був здивований пред`явленням позову.

Щодо власного підприємницького статусу, відповідач повідомив, що на момент укладання договору він не був зареєстрований як фізична особа-підприємець. Підприємство ТОВ "Дизель Спецтех" зареєстрував лише у жовтні 2018 року, а щодо реєстрації ФОП та отримання ліцензії на ПДВ, не пам`ятає точної дати. Зазначив, що діяв як посередник у бізнесі.

У відповідь на запитання щодо автомобіля марки Toyota, зазначеного як предмет застави в договорі, ОСОБА_3 пояснив, що не пам`ятає достеменно, кому саме належав транспортний засіб на момент укладення договору йому особисто, його дружині чи матері. Однак, припустив, що автомобіль був зареєстрований на нього. Під час укладання договору він дійсно погодився надати зазначений автомобіль у заставу, зазначивши, що його вартість перевищувала суму позики. Водночас, ОСОБА_3 підтвердив, що фактично передача автомобіля ОСОБА_1 не відбулася. За його словами, транспортний засіб був проданий ним ще у 2018 чи 2019 році.

Відповідач повідомив, що, окрім згаданого автомобіля, надав ОСОБА_1 ще один транспортний засіб, який той досі використовує як гарантію виконання зобов`язань. Щодо самої позики, відповідач наполягав, що отримані кошти витрачалися не особисто, а в справах, пов`язаних із діяльністю позивача, зокрема для вирішення питань щодо земельних ділянок та техніки. Вважає, що факт того, що ОСОБА_1 досі користується цими об`єктами, підтверджує повернення боргу в іншій формі.

ОСОБА_3 висловив нерозуміння з приводу притягнення до справи його дружини як співвідповідача, оскільки розписка була написана ним особисто, і всі домовленості були виключно між ним і ОСОБА_1 . Він зазначив, що на момент укладення договору його дружина не була усвідомлена його умовами, і він не вбачає підстав для її участі в судовому процесі.

Щодо підстав визнання договору недійсним, відповідач вказав, що договір є недійсним, зокрема тому, що без його відома до нього було залучено дружину, а також тому, що грошові кошти не використовувалися ним особисто. На завершення показань ОСОБА_3 підтвердив свою позицію щодо виконання зобов`язання в межах ділових відносин з позивачем та не визнав наявності заборгованості за договором позики.

У судовому засіданні представник відповідачів за первісним позовом та позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_8 виклала позицію щодо обставин укладання спірного договору від 1 червня 2018 року, підписаного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на підставі якого позивач заявляє вимоги.

Представник звернула увагу суду на те, що сам договір не має назви "договір позики", а в тексті просто зазначений як "договір". Його було укладено у місті Ладижині, проте, за словами представника, не за місцем проживання позивача, як стверджує інша сторона. Представник позивача, за твердженням ОСОБА_8 , не визначився з чіткою правовою природою правочину та не дав однозначної відповіді щодо валюти позики гривні чи долари США.

Окрему увагу представник приділила положенням договору щодо застави, зокрема пункту 3.1, який передбачає, що для забезпечення виконання зобов`язань позичальник надає у заставу автомобіль Toyota. Згідно з пунктом 3.2, договір застави повинен бути укладений окремо протягом одного тижня та є додатком до основного договору. У свою чергу, пункт 3.6 містить положення про задоволення вимог позикодавця шляхом реалізації предмета застави у разі невиконання зобов`язань. Представник відповідачів наголосила, що саме такий порядок був погоджений сторонами, і тому вимоги про повернення коштів без реалізації заставного майна є вибірковим тлумаченням договору з боку позивача.

Щодо залучення до участі у справі ОСОБА_4 як співвідповідача представник зазначила, що у договорі відсутні будь-які згадки про її участь як сторони. Зокрема, позовна заява містить твердження лише про прибуття до ОСОБА_9 . Пункт 9.8 договору передбачає згоду подружжя на укладення договору, однак жодних письмових підтверджень такої згоди у справі не подано. Представник відповідачів зазначила, що твердження про присутність ОСОБА_4 з`явилися в аргументації позивача лише після скасування заочного рішення суду.

Посилаючись на положення статті 65 Сімейного кодексу України та правову позицію Верховного Суду, представник відповідачів зауважила, що сам факт шлюбу не є підставою для автоматичного покладання обов`язку з повернення коштів на обох з подружжя. Для цього необхідно встановити, що кошти були фактично використані в інтересах сім`ї, чого ні договором, ні іншими доказами не підтверджено.

Щодо природи правовідносин, ОСОБА_8 стверджувала, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існували добрі, товариські стосунки, а також налагоджена бізнесова співпраця. У зв`язку з цим, кошти, які фігурують у договорі, були спрямовані на реалізацію спільних бізнесових ініціатив, зокрема на виконання певних послуг з боку ОСОБА_3 . Представник зазначила, що ОСОБА_3 мав нотаріально посвідчене доручення на представлення інтересів ОСОБА_1 , що свідчить про тривалі ділові відносини.

Представник відповідачів не заперечувала факту підписання договору та написання розписки ОСОБА_10 . Проте вона заявила, що сам факт підписання не свідчить про належне укладання договору позики, оскільки не було виконано умов щодо укладання договору застави, які згідно з текстом документа є невід`ємною частиною всієї угоди. Отже, представник наполягає на визнанні договору недійсним, що є предметом зустрічного позову.

У судовому засіданні 26 червня 2025 року було допитано ОСОБА_1 у режимі відеоконференції в якості свідка. Свідок, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та після складання присяги, повідомив суду такі обставини.

Він познайомився із ОСОБА_3 приблизно у 2017 році у зв`язку з придбанням техніки для свого підприємства. ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 займалися постачанням сільськогосподарської техніки з-за кордону. Він придбав у них трактор НОМЕР_3 та комбайн ОСОБА_11 , що стало підґрунтям до подальших ділових стосунків.

У червні 2018 року до нього звернувся ОСОБА_3 із проханням надати кредит у розмірі 10 000 доларів США. Він погодився, відзначивши, що грошові кошти були його особистими заощадженнями.

01 червня 2018 року, в офісі ОСОБА_1 , що поблизу міста Ладижина, за участю ОСОБА_3 та його дружини було укладено договір позики, а також складено розписку. Текст договору він самостійно завантажив із відкритих джерел мережі Інтернет, заповнив власні анкетні дані, в той час як відомості про позичальника були внесені самим ОСОБА_3 . Розписку було складено ОСОБА_3 власноруч у його присутності та присутності бухгалтерки.

У договорі сторони погодили суму позики в еквіваленті національної валюти на момент укладання договору. У якості забезпечення виконання зобов`язання в договорі було зазначено автомобіль Toyota, зареєстрований на ім`я дружини ОСОБА_5 ОСОБА_12 . Разом з тим сам автомобіль свідку не передавався, і звернення до відповідачів щодо реалізації заставного майна не було.

Свідок підтвердив, що ОСОБА_4 була присутня під час укладання договору, була усвідомлена зі всіма його умовами, однак не підписувала його, оскільки рішення в інтересах сім`ї ухвалював ОСОБА_3 .

Щодо мети позики свідок пояснив, що кошти були надані виключно на особисті потреби сім`ї ОСОБА_5 ймовірно, для купівлі нерухомості чи покращення житлових умов. Підприємницьких цілей при цьому не переслідувалося, спільної господарської діяльності сторони не вели.

Свідок також зазначив, що після початку пандемії COVID-19 просив повернути кошти, однак неодноразові звернення до відповідачів залишалися безрезультатними. Спочатку йому давали обіцяння, а згодом припинили будь-яке спілкування.

Зважаючи на тривалу відсутність повернення суми позики, він був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Судом установлено, що 01 червня 2018 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено письмовий договір позики (а.с. 89, 6869), складений у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення.

Згідно з умовами договору, позикодавець передає, а позичальник приймає у власність 260?000 (двісті шістдесят тисяч) гривень, еквівалент 10?000 (десяти тисячам) доларів США. Факт отримання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником на момент передання коштів (п. 1.1).

Відповідно до п. 1.2 договору позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 24 % річних; проценти сплачуються щомісяця, 1 числа кожного місяця до дня повернення позики (п. 1.2.1), готівкою у гривні «на картку позикодавця», якщо сторони не погодили інше місце передачі.

Відповідно до п. 2 договору позики та проценти підлягають поверненню позикодавцеві готівкою у строк до 01 червня 2019 року; позика повертається частинами не менше ніж 26 000 грн за один календарний місяць (п. 2.1). Про часткове повернення позики/сплату процентів позикодавець робить відмітку на розписці або видає окрему розписку (п. 2.2); після повного повернення позики розписка повертається позичальнику (п. 2.3).

Розділ 3 договору передбачає забезпечення виконання зобов`язань заставою автомобіля TOYOTA Camry, державний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , 2013 року випуску (п. 3.1), із укладенням окремого договору застави як додатка до договору позики, що має набрати чинності не пізніше одного тижня від дати підписання позики (п. 3.2). П. 3.6 визначає, що в разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань вимоги позикодавця задовольняються за рахунок заставного майна шляхом його реалізації; через недостатність виручених коштів за рахунок іншого майна позичальника (п. 3.7).

Повернення позики має бути здійснене за адресою: АДРЕСА_1 ; позика повертається у національній валюті України або у доларах США (п. 3.10).

П. 5.1 передбачає, що документом, який підтверджує безспірність заборгованості та прострочення виконання зобов`язання, є розписка позичальника, що знаходиться у позикодавця.

За п. 7 договору, у разі прострочення повернення суми позики позичальник, крім сплати процентів за п. 1.2, зобов`язаний на вимогу позикодавця сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 24 % річних від простроченої суми.

П. 9.8 договору містить підтвердження, що чоловік (дружина) кожної зі сторін погоджується з укладенням цього договору. Договір є реальним і вважається укладеним з моменту передання грошей; на підтвердження передачі коштів позичальник видає позикодавцеві розписку (пп. 11, 11.1).

Також судом встановлено, що 01 червня 2018 року ОСОБА_3 власноруч склав і підписав письмову розписку, якою підтвердив факт отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі, що за домовленістю сторін становила еквівалент 10 000 (десяти тисяч) доларів США, що на дату підписання документа відповідало сумі 260 000 (двісті шістдесят тисяч) гривень, зазначеній у письмовому договорі позики від тієї ж дати.

У тексті розписки міститься застереження щодо залишення в зобов`язаннях автомобіля марки TOYOTA Camry, державний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , 2013 року випуску, як предмета забезпечення виконання боргового зобов`язання.

Розписка складена у письмовій формі, що містить власноручний підпис позичальника та необхідні ідентифікаційні реквізити, достатні для визначення сторін, суми та підстави виникнення грошового зобов`язання. Її зміст повністю узгоджується з умовами письмового договору позики від 01 червня 2018 року щодо суми, дати отримання коштів та визначеного сторонами способу забезпечення.

Разом з тим, розписка не містить жодних відміток про часткове або повне повернення коштів. Відповідно до пунктів 2.22.3 договору позики, саме на розписці мали б проставлятися відмітки щодо здійснення часткових платежів, а після повного виконання зобов`язання розписка підлягала б поверненню позичальнику. Оригінал розписки перебуває у кредитора, жодних позначок про внесення платежів чи окремих квитанцій чи розписок про прийняття коштів до суду не подано.

Строк і порядок повернення грошових коштів визначено договором позики, зокрема встановлено обов`язок повернути суму позики та проценти до 01 червня 2019 року, сплачуючи проценти щомісячно у розмірі 24% річних, у місці виконання зобов`язання АДРЕСА_1 .

IV. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Щодо договору позики

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Частинами першою, третьою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Судом встановлено, що 01 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти на суму 260 000 грн. Факт укладення договору та передачі грошових коштів підтверджується письмовою розпискою, підписаною відповідачем ОСОБА_13 , що відповідає вимогам частини другої статті 1047 Цивільного кодексу України. Договір позики укладено у письмовій формі, що є обов`язковим, враховуючи розмір переданої суми, яка перевищує десятикратний неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Крім того, судом встановлено, що 01 червня 2018 року ОСОБА_3 власноручно склав і підписав письмову розписку, в якій підтвердив факт отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі, що за домовленістю сторін становила еквівалент 10 000 (десяти тисяч) доларів США, що на дату підписання відповідало сумі 260 000 (двісті шістдесят тисяч) гривень, зазначеній у договорі позики від тієї ж дати.

У тексті розписки також міститься застереження щодо залишення в зобов`язаннях транспортного засобу автомобіля марки TOYOTA Camry, державний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , 2013 року випуску як предмета забезпечення виконання зобов`язань.

Розписка складена у письмовій формі, містить власноручний підпис позичальника, зазначення сторін правовідносин, суму боргу, дату його виникнення та підставу виникнення зобов`язання. Її зміст повністю узгоджується з положеннями договору позики щодо дати, суми та способу забезпечення зобов`язання.

Водночас розписка не містить жодних відміток для здійснення часткових або повного повернення коштів. Відповідно до пунктів 2.2 та 2.3 договору позики, в разі здійснення часткових платежів відповідні позначки мали проставлятися на розписці, а після повного виконання зобов`язання вона мала бути повернена позичальнику. Оригінал розписки перебуває у позикодавця, що свідчить про відсутність повного виконання зобов`язання.

Крім того, відповідачем до суду не подано жодних доказів, які б свідчили про часткове або повне повернення суми позики, зокрема квитанцій, розписок чи інших підтверджувальних документів. Також не надано жодних доказів про припинення зобов`язання на підставах, передбачених законом або умовами договору, зокрема: сплата, прощення боргу, компенсація, відступлення права вимоги тощо.

Договором визначено строк повернення позики до 01 червня 2019 року. Отже, розписка за своєю правовою природою підтверджує факт реальної передачі коштів (ч. 1 ст. 1047 ЦК України) та, згідно з пунктом 5.1 договору, засвідчує факт прострочення виконання зобов`язання та безспірності заборгованості у разі його невиконання у визначені строки.

Сукупність встановлених обставин перебування оригіналу розписки у позикодавця, відсутність відміток про платежі, відсутність підтверджень виконання зобов`язання з боку відповідача свідчити про невиконання боржником умов договору позики як у повному, так і в частковому обсязі в установлені строки. Це, в свою чергу, підтверджує наявність у позивача порушеного майнового права та правомірність звернення з вимогою про стягнення основної суми боргу.

Відповідно до частини першої статті 525 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов`язання або її зміна не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлено строк його виконання, боржник зобов`язаний виконати його в цей строк. У даному випадку строк повернення позики був встановлений до 01 червня 2019 року, однак зобов`язання не було виконано.

Факт прострочення виконання грошового зобов`язання є встановленим, а саме зобов`язання в частині повернення основної суми позики невиконаним належним чином, що порушує права позивача.

Водночас, посилаючись на те, що борг за зазначеним договором позики є спільним боргом подружжя ОСОБА_5 , позивач заявив вимогу про солідарне стягнення зазначеної суми з обох відповідачів у порядку частини четвертої статті 65 Сімейного кодексу України.

У зв`язку з цим суд надає правову оцінку доводам щодо наявності у відповідачки ОСОБА_4 солідарного обов`язку з погашення заборгованості за зазначеним договором позики.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що солідарна відповідальність у зобов`язальному праві це відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.

Солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17, від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12).

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Отже, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц.

Перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, у солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц, від 02 листопада 2022 року у справі № 754/6033/18, від 28 червня 2023 року у справі № 712/13196/21,

від 27 березня 2024 року у справі № 359/950/16-ц.

Згідно з частинами першоютретьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі

№ 129/1033/13-ц).

Як убачається зі змісту договору позики від 01 червня 2018 року, відповідачка ОСОБА_4 не була його стороною, згоди на укладення цього договору не надавала. Умовами договору не передбачено цільового призначення переданих коштів, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази її обізнаності щодо: факту укладання договору позики; його умов, зокрема розміру отриманих сум та строків повернення; використання коштів на потреби сім`ї ОСОБА_5 .

У зв`язку з цим суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для покладення на ОСОБА_4 солідарного обов`язку щодо погашення заборгованості за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Отже, правові підстави для покладення відповідальності на ОСОБА_4 за нормами частини четвертої статті 65 СК України відсутні. У позовних вимогах до неї з наведених підстав слід відмовити.

Зазначені висновки здобуті з дотриманням правил оцінки доказів у їх сукупності, з урахуванням «балансу вірогідностей» правдивості тверджень сторін спору, а також таких загальних засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

У цьому контексті суд зауважує, що тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Отже, з урахуванням встановлених судом обставин справи, досліджених доказів, а також положень статей 11, 14, 15, 16, 1046, 1047, 1049, 525, 530 Цивільного кодексу України, частини четвертої статті 65 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягають частковому задоволенню.

Зокрема, вимоги до відповідача ОСОБА_3 є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, відповідають вимогам закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. Водночас, вимоги до відповідачки ОСОБА_4 про стягнення боргу в солідарному порядку є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів, які б підтверджували укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих за договором коштів на спільні потреби подружжя.

Щодо нарахування процентів за договором позики

Відповідно до пункту 1.2 договору позики від 01 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , позичальник зобов`язаний сплачувати позикодавцеві проценти у розмірі 24 % річних за користування сумою позики. Правова природа таких процентів регулюється статтею 1048 Цивільного кодексу України, згідно з якою позичальник за договором позики повинен сплачувати проценти на суму позики, якщо інше не передбачено договором або законом.

Згідно з пунктом 2 договору, строк повернення позики встановлено до 01 червня 2019 року включно. Починаючи з 02 червня 2019 року, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення коштів.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, проценти за користування позикою, передбачені умовами договору, можуть нараховуватись виключно до моменту спливу строку, встановленого для її повернення. Після настання строку виконання зобов`язання зобов`язальні правовідносини між сторонами переходять у площину охоронних, в межах яких подальше нарахування процентів можливе лише відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України, як відповідальність за прострочення грошового зобов`язання, а не як плата за користування коштами.

Разом з тим, суд звертає увагу, що позивач заявив вимогу про стягнення процентів за договором позики лише за період з 02 червня 2019 року по 01 вересня 2024 року, тобто після спливу встановленого строку повернення позики. Ураховуючи положення статті 1048 ЦК України та правові висновки Верховного Суду, нарахування процентів як плати за користування коштами після спливу строку зобов`язання є неправомірним.

Оскільки позивач не заявляв вимоги про стягнення процентів за період з моменту укладення договору до настання строку повернення позики (тобто з 01 червня 2018 року по 01 червня 2019 року), суд не має правових підстав для присудження процентів за цей період поза межами заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Отже, в задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів за договором у розмірі 24 % річних за період з 02 червня 2019 року по 01 вересня 2024 року слід відмовити як такій, що не відповідає правовій природі зобов`язання та заявлена поза межами дії положень статті 1048 ЦК України.

Щодо нарахування індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання

у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

У законі визначено обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

У постановах від 10 та від 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подання такого позову.

Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Разом з тим у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 758/5318/23 (провадження № 61-15103св24) зроблено висновок, що «у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).

Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє дотепер.

Отже, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_3 грошового зобов`язання за договором позики, факт укладення якого та розмір заборгованості встановлено судом у цій справі, підлягає застосуванню пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що строк виконання відповідачем свого грошового зобов`язання за договором позики від 01 червня 2018 року, відповідно до його умов, настав 01 червня 2019 року. Зобов`язання боржника залишалося невиконаним станом на дату звернення позивача до суду 01 вересня 2020 року, а також у подальшому до 23 лютого 2022 року включно. Починаючи з 24 лютого 2022 року, у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, боржник звільняється від відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних лише за період з 02 червня 2019 року до 23 лютого 2022 року включно, як за період до настання правових обмежень, встановлених у зв`язку з воєнним станом.

Розрахунок інфляційних втрат

Суд, беручи до уваги методику розрахунку інфляційних втрат, що базується на застосуванні щомісячного індексу інфляції до суми боргу, встановив інфляційне збільшення боргу в такому розмірі:

МісяцьІндекс інфляції (%)
червень 201999,50
липень 201999,40
серпень 201999,70
вересень 2019100,70
жовтень 2019100,70
листопад 2019100,10
грудень 201999,80
січень 2020100,20
лютий 202099,70
березень 2020100,80
квітень 2020100,80
травень 2020100,30
червень 2020100,20
липень 202099,40
серпень 202099,80
вересень 2020100,50
жовтень 2020101,00
листопад 2020101,30
грудень 2020100,90
січень 2021101,30
лютий 2021101,00
березень 2021101,70
квітень 2021100,70
травень 2021101,30
червень 2021100,20
липень 2021100,10
серпень 202199,80
вересень 2021101,20
жовтень 2021100,90
листопад 2021100,80
грудень 2021100,60
січень 2022101,30
лютий 2022101,60

Розрахунок здійснюється за формулою: ІС = (ІІ1 : 100) ? (ІІ2 : 100) ? (ІІ3 : 100) ? ... ? (ІІZ : 100) де: ІІ1 індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ індекс інфляції за останній місяць прострочення. Період розрахунку з 02.06.2019 по 23.02.2022.

Період ІІС = (99,50 : 100) ? (99,40 : 100) ? (99,70 : 100) ? (100,70 : 100) ? (100,70 : 100) ? (100,10 : 100) ? (0) 100) ? (99,70 : 100) ? (100,80 : 100) ? (100,80 : 100) ? (100,30 : 100) ? (100,20 : 100) ? (99,80 : 100) ? (0) 100) ? (101,00 : 100) ? (101,30 : 100) ? (100,90 : 100) ? (101,30 : 100) ? (101,00 : 100) ? (101,70 : 100) ? 0 : 100) ? (100,20 : 100) ? (100,10 : 100) ? (99,80 : 100) ? (101,20 : 100) ? (100,90 : 100) ? (100,80 : 100) ? (100,80 : 100) ? (101,30 : 100) ? (101,60 : 100)= 1,18752327

Інфляційне збільшення: 260 000,00 грн ? 1,18752327 ? 260 000,00 грн = 48 756,05 грн

Розрахунок 3% річних

Розрахунок здійснюється за формулою: Сума санкції = C ? 3 ? D : 365 : 100 , де: C - сума заборгованості, D кількість днів прострочення.

Період прострочення грошового зобов`язанняКількість днів у періодіСума
з 02/06/2019 до 31/12/1,78 грн
з 01/01/2020 до 31/12/0,00 грн
з 01/01/2021 до 23/02/3,97 грн

Всього штрафних санкцій: 21 305,75 грн

Загальна заборгованість: період прострочення грошового зобов`язання - 998 днів. 260 000,00 грн (сума боргу) + 48 756,05 грн (інфляційне збільшення) + 21 305,75 грн (штрафні санкції) = 330 061,80 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 в частині застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, та стягнення з відповідача ОСОБА_3 інфляційних втрат на суму 48 756,05 грн та 3% річних на суму 21 305,75 грн.

Щодо пені в розмірі 176 659 грн 68 коп.

Відповідно до частини першої статті 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення. Згідно з частиною другою статті 611 цього ж Кодексу, правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема відповідальність у вигляді неустойки, настають лише у разі їх встановлення договором або законом.

Проаналізувавши умови укладеного між сторонами договору позики від 01 червня 2018 року, суд встановив, що положення про сплату пені у разі порушення строків повернення позики або її частини у договорі відсутнє.

У пункті 7 договору визначено виключно обов`язок позичальника у разі прострочення виконання зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням інфляційних втрат та 24% річних, однак прямо не передбачено відповідальність у вигляді пені.

За відсутності прямої умови договору про нарахування пені, а також будь-яких нормативних актів, що встановлювали б її застосування до зобов`язань за таким видом договору, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позивача у цій частині.

Враховуючи наведене, вимога про стягнення пені є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 01 червня 2018 року недійсним

Оцінюючи доводи зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору позики від 01 червня 2018 року недійсним, суд виходить із такого.

Відповідно до положень частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальнику) гроші або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошей (суму позики).

Договор позики є реальним договором, тобто вважається укладеним не з моменту досягнення згоди сторін щодо його істотних умов, а з моменту фактичної передачі предмета позики позичальнику. Зазначена правова позиція неодноразово підтверджувалася у правозастосовній практикі Верховного Суду.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 01 червня 2018 року укладено письмовий договір позики, відповідно до якого останній отримав грошові кошти на суму 260 000 грн, що підтверджено підписаною ним розпискою. Зазначене свідчить про укладення договору відповідно до вимог статей 1046, 1047 ЦК України.

Позивачі за зустрічним позовом посилаються на відсутність укладеного договору застави, передбаченого пунктом 3.2 договору позики, як на підставу недійсності останнього. Разом з тим, положеннями глави 49 ЦК України та Законом України «Про заставу» встановлено, що застава є одним із способів забезпечення виконання зобов`язань, проте її укладання не є істотною умовою для основного договору позики.

Відсутність оформленого договору застави, навіть якщо його укладення передбачено умовами договору позики, не впливає на дійсність основного зобов`язання. Така обставина лише обмежує позикодавця у можливості задовольнити свої вимоги у позасудовому порядку за рахунок предмета застави.

Отже, положення пункту 3.2 договору позики щодо забезпечення виконання зобов`язання укладенням договору застави не є істотною умовою договору позики в розумінні статті 638 ЦК України. Відсутність цього додаткового договору не змінює природи та чинності основного зобов`язання.

Також матеріалами справи підтверджено, що договір позики від 01 червня 2018 року укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який є єдиним позичальником за цим правочином. Жодних доказів того, що правочин укладено від імені обох подружжя або в інтересах сім`ї, до суду не надано. В межах розгляду первісного позову судом вже встановлено, що кошти, отримані за договором позики, не використовувалися на задоволення потреб сім`ї, у зв`язку з чим солідарна відповідальність подружжя не застосовувалася, а вимоги були задоволені виключно щодо ОСОБА_3 .

За таких обставин відсутні правові підстави для застосування частини третьої статті 65 Сімейного кодексу України щодо презумпції згоди іншого з подружжя на укладання правочину, оскільки сам факт укладання договору не пов`язаний із сімейним інтересом. У цьому контексті оцінка участі чи неучасті ОСОБА_4 у правочині не має самостійного правового значення для встановлення його дійсності.

Отже, ОСОБА_4 не є стороною спірного договору, не підписувала його та не виступала як солідарна боржниця чи поручителька. Відсутність її підпису або формальної згоди не впливає на правову силу договору, укладеного її чоловіком в межах його цивільної правоздатності та дієздатності.

З огляду на наведене, доводи зустрічного позову є юридично необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, а сам зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат між сторонами

Відповідності до частини 1 статті 141 ЦПК, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи часткове задоволення позову, суд покладає на відповідача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 300 грн 21 коп., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, виходячи з розрахунку ( 330 061 грн 80 коп (розмір задоволеного позову) х 100/961643 грн 96 коп (сума пред`явленого позову) = 34,32% х 9 616 грн 44 коп. (сума сплаченого судового збору).

Керуючись ст ст. 12, 81, 89, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики за період з 02.06.2019 по 23.02.2022 в розмірі 330 061 грн 80 коп, з яких 260 000 грн основна сума боргу, 48 756 грн 05 коп індекс інфляції за весь час прострочення, 21 305 грн 75 коп - три проценти річних від простроченої суми.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 300 грн 21 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ладижинський міський суд Вінницької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354, ст. 355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2ст. 273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України).

Повна форма рішення виготовлена 22.08.2025.

Суддя