07.08.2025 Справа №489/1930/25
Провадження №2/489/1739/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2025 м. Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань Ставратій Я.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

встановив.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просить стягнути з відповідача ОСОБА_4 майнову шкоду у розмірі 148670,19 грн., моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. Мотивуючи свої вимоги тим, що він є користувачем автомобіля Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить на праві власності його сину ОСОБА_5 20 грудня 2024 об 11 год. 30 хв. він знаходився за кермом автомобіля по вул. Миколаївська, 15/2 в м. Миколаєві, раптом відчув сильний удар з заду по автомобілю, його відкинуло вперед на торпеду, а головою ударився в дзеркало заднього виду. Його автомобіль здійснив самовільний рух і зіткнувся з припаркованим автомобілем Peugeot, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6 . Вийшовши з автомобіля, він побачив, що винуватець покидає місце ДТП, тому він перетнув йому дорогу. З`ясувалося, що відповідач перебував в стані алкогольного сп`яніння. Прибувши, працівники патрульної поліції, зафіксували ДТП та склали відносно відповідача протоколи про адміністративне правопорушення. Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.01.2025, відповідача визнано винним у вчиненні ДТП, яка мала місце 20.12.2024 та накладено адміністративне стягнення з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Відповідач у судовому засіданні вину визнав повністю за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130 та ст.. 124 КУпАП. У результаті ДТП, автомобіль, яким він керував, отримав серйозні механічні пошкодження. Згідно висновку експерта № 10-34-25, виконаного на його замовлення, встановлено, що сума матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок ДТП складає 121523,03 грн. За проведення експертизи, ним сплачено 9087,36 грн., а також комісійний збір у розмірі 90,90 грн., що разом за проведення експертизи сплачено 9178,30 грн. На його прохання, замовлення запчастин здійснювала його невістка через мережу Інтернет. Для доставки запчастин та матеріалів, користувався послугами ТОВ «Нова пошта», за які сплачено його невісткою грошові кошти у розмірі 1633,60 грн. У зв`язку з завданими йому в результаті ДТП хвилюваннями і шоком, він звернувся до лікаря, який встановив, що він перебуває у стресовому стані та рекомендував прийом медикаментів, за які він сплатив, придбавши у аптеці, 1335,26 грн. За звернення до адвоката та отримання він нього правничої допомоги, ним сплачено 15000,00 грн. Таким чином, він має право на відшкодування майнової шкоди у загальному розмірі 148670,19 грн. Також, вважає, що в результаті ДТП, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 10000,00 грн. Він з дружиною є пенсіонерами, часто хворіють і тому, для поїздок їм необхідний автомобіль, однак, вони були позбавлені такої можливості протягом 2 місяців, поки автомобіль перебував на ремонті. Коли він намагався зупинити відповідача, щоб останній не покинув місце ДТП, відповідач штовхнув його в коліна своїм бампером і тільки тоді зупинився. В результаті ДТП, був порушений його нормальний спосіб життя. Він був змушений для ремонту автомобіля докладати додаткові зусилля, а для захисту своїх прав звертатися за правовою допомогою. Крім того, він довгий час перебував в шоковому стані та звертався до лікаря за допомогою.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що не ставлячи під сумнів сам факт скоєння ДТП та вину відповідача в скоєнні ДТП не є зрозумілим, які саме права позивача порушені, що стали причиною звернення до суду. Позивач в своєму позові зазначає, що саме його транспортному засобу завдано шкоду, при цьому зазначає, що автомобіль належить не йому, а його сину. Тож є незрозумілим, якої шкоди йому завдано або його майновим правам. Висновок експерта, який долучено до позовної заяви та на який посилається позивач, доводить, що майнова шкода завдана не позивачу, а власнику транспортного засобу Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_5 . Крім того, експертне дослідження здійснено без участі відповідача, про що ані експерт, ані позивач не повідомили, що є грубим порушенням процедури проведення дослідження. Жодних доказів правових підстав використання транспортного засобу позивач не надає. Такими доказами правомірного використання (користування) могли б бути нотаріально посвідчений договір оренди, нотаріально посвідчена довіреність. Щодо вартості послуг ТОВ «Нова пошта» у розмірі 1633,60 грн., взагалі є незрозумілим за доставку якого товару чи за які послуги сплачені кошти, і яке це відношення має до справи, особливо з огляду на те, що сплачувала невідома особа, іменована в позові невісткою. Щодо вартості придбаних ліків та моральної шкоди, зазначає, що вказані вимоги є незрозумілими, адже, судячи з обставин, встановлених Ленінським районним судом м. Миколаєва під час розгляду справи № 489/92/25, наведених в постанові суду від 21.01.2025, за наслідками розгляду справи зазначено, що за медичною допомогою потерпілий не звертався, швидку допомогу не викликав, про шкоду своєму здоров`ю поліцейських не повідомляв. Вищенаведене дає всі підстави вважати, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі.

Ухвалою суду від 24.03.2025, позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 31.03.2025, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового засідання по суті.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що 20.12.2024 об 11:25 год. у м. Миколаєві по вул. Миколаївській, 15/2, водій ОСОБА_4 керував транспортним засобом Chevrolet, д.н.з. НОМЕР_3 , був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечної дистанції та здійснив наїзд в припаркований праворуч транспортний засіб Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , який в результаті ДТП здійснив самовільний рух і зробив зіткнення з припаркованим попереду транспортним засобом Peugeot, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_6 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальних збитків, чим порушено п. 2.3.б, 10.1, 13.1 ПДР.

Норми права та мотиви їх застосування.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

У відповідності до ч. 1ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 указаного Закону, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. (пункт 22.1статті 22Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Пунктом 1.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», визначено, що страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України "Про страхування".

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Норми п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вказують про обов`язок МТСБУ відшкодувати у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров`ю та майну третіх осіб під час дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п. 41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП.

У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: зокрема , невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 33-1.1 статті 33-1 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).

У постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження №14-95цс20) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IVвиникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим.

Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6- 808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16,від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16).

З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149,150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вказала, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59),від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.01.2025, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130 та 124 КУпАП, і накласти адміністративне стягнення в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно висновку експерта № 10-34-25 по авто товарознавчому дослідженню транспортного засобу від 25.02.2025, сума матеріального збитку завданого власнику автомобіля Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 внаслідок (в результаті) ДТП складає 121523,03 грн.

За проведення експертизи ОСОБА_1 сплачено 9178,30 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції № 93 від 13.01.2025.

Стосовно тверджень відповідача щодо відсутності шкоди спричиненої позивачу, оскільки він не є власником транспортного засобу, відповідно й на думку позивача належним позивачем по справі.

З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , вбачаться, що власником транспортного засобу марки Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_5 .

Як вбачається з Свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , ОСОБА_1 є рідним батьком ОСОБА_5 .

Якщо власник передає транспортний засіб іншій особі в технічне управління без належного правового оформлення, то суб`єктом відповідальності є власник транспортного засобу.

За змістом частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (в редакції, чинній на час вчинення ДТП) передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Верховний суд у Постанові від 07.11.2018 у справі № 200/21325/15-ц встановив.

Суд касаційної інстанції зазначив, що стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння та роз`яснив, що абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

ВС звернув увагу, що відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

При цьому Суд зауважив, що факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Суд нагадав про презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України), відповідно до якої відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач управляв транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, він має право на відшкодування завданої шкоди.

Таким чином позивач, який на законних підстав користувався транспортним засобом, має право на відшкодування завданої йому шкоди, як матеріальної так і моральної.

Щодо матеріальної шкоди.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху (див. висновок Верховного Суду України в постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14).

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Chevrolet, д.н.з. НОМЕР_3 застрахована на момент ДТП не була.

Суд звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IVвиникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IVне має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Доказів звернення позивача до страховика (МТСБУ) з відповідною заявою для виплати страхового відшкодування, а також доказів відмови в такій виплаті до суду не надано.

Не звернення позивача до страховика (МТСБУ) із заявою про виплату страхового відшкодування у визначений законодавством термін не має правових підстав для виплати страхового відшкодування, а вимоги позивача про стягнення матеріального збитку у судовому порядку суперечать чинному законодавству.

Позивач у позовній заяві зазначає, що на його прохання замовлення запчастин здійснювала його невістка через мережу Інтернет. Для доставки запчастин і матеріалів користувався послугами ТОВ «Нова пошта», у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача витрати за сплату доставки вказаних матеріалів.

На підтвердження зазначеного, до матеріалів справи долучені квитанції про оплату та переказ товарів та послуг на загальну суму 1633,60 грн..

Верховним Судом у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/19288/14-ц (провадження № 61-9687св18) зазначено, що системний аналіз положень законодавства дає підстави для висновку, що у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а у разі непроведення ремонту - як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому. При цьому особою, яка має право на відшкодування збитків у разі проведення відновлювального ремонту, є саме та особа, що понесла відповідні витрати.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 02.06.2022 року у справі № 638/10072/19 (провадження № 61-15443св20).

Якщо позивач частково здійснив ремонт пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу, то в цій частині розмір збитків необхідно визначати як реальну вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а в іншій частині - у зв`язку з непроведенням ремонту - як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому, тобто за висновком експерта яким встановлено вартість відновлювального ремонту без урахування зносу.

До матеріалів справи не долучено доказів, того, що позивач скористався послугами ТОВ «Нова пошта» саме для доставки матеріалів та запчастин на відновлення автомобіля, після ДТП, яке мало місце 20.12.2024.

Таким чином, суд враховує, що позивач не залучив до участі у справі страхову компанію страховика (МТСБУ), не надав доказів, які б свідчили про звернення до страховика (МТСБУ) з заявою про відшкодування матеріальних збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, доказів неможливості такого відшкодування в повному обсязі або в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, доказів відшкодування, якщо таке відбулося, та з огляду на вказане вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову щодо стягнення матеріальної шкоди, внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди у повному обсязі.

Щодо стягнення вартості ліків та моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч.3 ст.12, та 81 ЦПК України.

Позивач в обґрунтування моральної шкоди в позовній заяві зазначив, що у зв`язку з пошкодженням автомобіля, він не мав можливості користуватися ним, зокрема, щодо відвідування лікарень, оскільки він та його дружина є пенсіонерами та часто хворіють. Перебування автомобіля на ремонті більше 2-х місяців, створило незручності і необхідність винаймати транспорт та платити за нього для необхідних поїздок.

Також, до його хвилювань за пошкодження автомобіля додався ще й факт того, що відповідач намагався залишити місце ДТП. Після ДТП він почував себе погано, відчував слабкість в руках та догах, що змусило його звернутися за медичною допомогою.

Як вбачається з медичної картки амбулаторного хворого, ОСОБА_1 31.12.2024 звертався до невролога зі скаргою. Йому постановлено діагноз та рекомендовано приймання медикаментів: гедазепам та максібрен.

Позивачем до матеріалів справи долучено квитанції про придбання неоотрофену на загальну суму 1335,26 грн.

Діючі речовини максібрен та ноотрофен є фетібут, а тому судом приймається до уваги придбання позивачем аналогу препарату призначеного лікарем.

Суд приймає до уваги доводи позивача про завдання йому моральної шкоди, що виразилася в душевних стражданнях, яких він зазнав внаслідок пошкодження майна, як безумовні і, враховуючи ступінь їх глибини. При цьому суд враховує обставини ДТП, зокрема що відповідач вчинив ДТП у стані алкогольного сп`яніння, врізався в автомобіль позивача які не був у русі, був припаркований, а також той факт, що не дивлячись на доведену вину, ОСОБА_4 взагалі не вважає що його неправомірними діями було спричинено шкоду, та не зробив жодного кроку для компенсації завданих збитків, як моральних так і матеріальних.

ОСОБА_1 є особою похилого віку, яка внаслідок неправомірних дій відповідача зазнав моральної шкоди, яка виразилась у тривалому лікуванні, яке продовжується і досі. Внаслідок таких дій відповідача, позивач, як особа яка не допускала неправомірної поведінки, зазнала моральної шкоди, вимушений приймати ліки від тривоги, боятись повторення ДТП, тощо.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд бере до уваги те, що позивач просить стягнути моральну шкоду, яка не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого (згідно з статтею 23 Закону№1961-IV) та не належить до шкоди, заподіяної майну (згідно з статтею 28 Закону №1961-IV). Тому відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду, яка полягає в його моральних стражданнях та інших немайнових втратах через спричинене з вини відповідача ДТП, має бути співмірно компенсована останнім.

Таким чином, суд, оцінивши докази в їх сукупності, при визначенні суми моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, враховує характер та ступінь її завдання, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає, що дана позовна вимога про стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню, а саме з відповідача ОСОБА_4 , як заподіювача шкоди підлягає стягненню 10000,00 грн. моральної шкоди на користь позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно із ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктами 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до ч.6 ст.139 ЦПК розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Згідно з ч.ч. 2, 3ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вирішуючи питання про стягнення понесених банком витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що наявні у матеріалах справи: копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 637 від 11.12.2010; копія довіреності від 06.01.2025 надана ОСОБА_1 на уповноваження його інтересів ОСОБА_2 ; копія витягу з Єдиного реєстру адвокатів України; копія Договору про надання правових послуг № 17 від 06.01.2025; Акт здачі приймання правових послуг згідно з договором № 17 від 18.03.2025; копія квитанції до прибуткового касового ордера від 18.03.2025 про сплачу ОСОБА_1 за Договором про надання правової допомоги від 06.01.2025 у розмірі 15000 грн.

Частина 1 ст. 141 ЦПК України встановлює що, інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, тому з відповідача підлягає стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 1050грн (7% від фактично заявлених позовних вимог)

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (7%), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 196 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000 (десять тисяч) гривен та витрат на лікування у розмірі 1335 грн. 26 коп. (одна тисяча триста тридцять п`ять гривен двадцять шість копійок).

У задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 196 (сто дев`яносто шість) гривен та витрат на правничу допомогу у розмірі 1050 (одна тисяча п`ятдесят ) гривен.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Повний текст рішення складено «20» серпня 2025.

Суддя Н.О. Рум`янцева