21.08.2025 Провадження по справі № 2/940/81/25
Справа № 940/1591/24

РІШЕННЯ

Іменем України

21 серпня 2025 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Бабенка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», в якому просить: поновити його на роботі в Державному підприємстві «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» з дати звільнення з посади майстром лісу; стягнути зДержавного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн та понесені судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що з 06.09.2021 позивач ОСОБА_1 працює майстром лісу в Державному підприємстві «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс».

15.11.2024 на поштову адресу позивача надійшов лист від відповідача, де зазначено, що відповідно до акта службового розслідування по «Тетіївському агролісництву» підприємства, наказу від 16.10.2024 № 228 та пояснення ОСОБА_1 щодо акта службового розслідування по «Тетіївському агролісництву» від 30.10.2024, позивача звільнено 06.11.2024 у зв`язку із прогулом без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає таке звільнення незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Як зазначає ОСОБА_1 , 23.09.2024 на його мобільний номер телефону зателефонували та повідомили про незаконну вирубку лісу на обході № 2, що закріплений за майстром лісу ОСОБА_3 (між с. Черепин і с. Скибинці). Оскільки додзвонитися до ОСОБА_3 він не зміг, тому особисто направився в сторону лісу до обходу № 2, де відбувалась навантаження лісопродукції без відповідних документів з грубими порушеннями інструкції електронного обліку деревини. Після виявлення цього порушення ним було викликано поліцію.

Пізніше позивачу стало відомо, що його дії, як вказує позивач, не сподобались керівництву підприємства, на що останні склали по подіям, які стались 23.09.2024, акт службового розслідування по «Тетіївському агролісництву» підприємства від 28.10.2024 та перед цим був виданий наказ про проведення службового розслідування щодо відсутності на робочому місці майстра лісу «Тетіївського агролісництва» підприємства - ОСОБА_1 . Відповідно до вищезазначеного Акта службового розслідування, позивач 23.09.2024 у період часу орієнтовно з 08-30 години до 11-30 години знаходився на обході № 2 «Тетіївського агролісництва» підприємства, закріпленого за майстром лісу ОСОБА_3 , тобто поза межами закріпленого за позивачем майстерського обходу, без відповідного усного чи письмового розпорядження в.о. генерального директора головного лісничого чи лісничого «Тетіївського агролісництва».

Відповідно до Акта службового розслідування по «Тетіївському агролісництву» підприємства у позивача було відібрано пояснення.

ОСОБА_1 вказує, що у поясненні він зазначив, що відповідно до п. 1.8. Посадової інструкції режим роботи майстра лісу є ненормованим. Також повідомив про здійснення на нього тиску та погроз зі сторони керівництва. Остання погроза прозвучала так: «відіб`ють голову», на що він змушений був написати заяву на звільнення, однак ця заява до уваги керівництвом не була прийнята та без відповідних на те підстав його було звільнено за прогул.

Крім того, позивач зазначив, що виконання ним посадових обов`язків передбачає перебування на території усіх структурних підрозділів підприємства, тому вважає, що відповідач не довів факту відсутності його на робочому місці без поважних причин.

Водночас, ОСОБА_1 посилається на те, що його незаконне звільнення призвело до втрати його репутації, душевних страждань, стану постійного стресу, що негативно впливає на стан здоров`я, томувважає, що відповідач повинен відшкодувати завдану моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.

За вказаних обставин, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав до суду із позовом.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 12.12.2024 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

23.04.2025 представник відповідача Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що як вбачається із позовної заяви, позивач не заперечує свою відсутність у робочий час на робочому місці, але не вважає це дисциплінарним проступком на тій підставі, що для посади майстра лісу передбачено ненормований робочий день. Однак, за твердженнями представника відповідача, встановлення для певної категорії працівників ненормованого робочого дня не надає працівнику право на власний розсуд залишати робоче місце, навпаки, вказаний режим роботи покладає на працівника додаткові обов`язки. Відтак, позивач у будь-якому випадку повинен був виконувати встановлений на підприємстві трудовий розпорядок, зокрема, п`ятиденний робочий тиждень із тривалістю робочого часу 40 годин на тиждень. Тому посилання позивача на ненормований робочий день, як виправдання відсутності на робочому місці у робочий час, на думку представника відповідача, є необґрунтованим.

Крім того, представник відповідача зазначив, що після отримання інформації про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці відповідачем були вжиті всі передбачені чинним законодавством заходи для встановлення причин відсутності позивача на робочому місці. Зокрема, наказом № 228 від 16.10.2024 «Про проведення службового розслідування щодо відсутності на робочому місці майстра лісу «Тетіївського агролісництва» ОСОБА_1 » було створено комісію для проведення службового розслідування; у позивача були відібрані пояснення, у яких він жодних поважних причин своєї відсутності на робочому місці не вказав; за результатами розслідування комісією було складено Акт службового розслідування по «Тетіївському агролісництву» підприємства від 28.10.2024 р. Вказаним службовим розслідуванням було встановлено неналежне виконання позивачем своїх посадових обов`язків, зокрема, його відсутність на робочому місці з 08:30 до 11:30 23.09.2024, що призвело до самовільної рубки 57 дерев в кварталі 34 виділі 1 «Тетіївського агролісництва».

Також представник відповідача вказує на те, що ні у поясненнях, ні у самому позові позивач не тільки не надає документальних підтверджень поважної причини прогулу, але й взагалі не наводить жодної причини своєї відсутності на робочому місці. Посилання у позовній заяві на те, що позивач, хоч і не був на території закріпленого за ним майстерського обходу, але знаходився на території підприємства, на думку представника відповідача, не підтверджено жодними доказами, крім заяви самого позивача. При цьому, це твердження не відображено в поясненнях, наданих позивачем під час службового розслідування, а з`являється тільки у позовній заяві. Вказане спростовує твердження позивача, що відповідач не врахував, чи є поважними причини, з яких позивач був відсутній на робочому місці.

Разом з тим представник відповідача повідомляє, що відсутність позивача на робочому місці була виявлена 16.10.2024 і зафіксована рапортом начальника відділу лісового господарства ОСОБА_4 , в якому вказано дату і конкретний час відсутності працівника. У той же день наказом № 228 відповідачем було створено комісію для проведення службового розслідування. У ході службового розслідування у позивача були відібрані письмові пояснення. Поважних причин відсутності позивача на робочому місці комісією встановлено не було, натомість було встановлено, що внаслідок незаконної порубки, яка сталася через відсутність позивача на робочому місці, підприємству були завдані збитки на суму 319858,64 грн. Враховуючи це, наказом від 06.11.2024, тобто, не пізніше місяця після виявлення прогулу, за результатами службового розслідування було прийнято рішення про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Таким чином, на думку представника відповідача, роботодавець вжив усі доступні йому заходи для перевірки і з`ясування причини відсутності працівника на роботі і дотримав всі вимоги, передбачені чинним законодавством для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності за прогул (а. с. 115-121 т. № 1).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 03.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Столярчук В.М. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» Бабенко В.В. просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,з 06.09.2021 позивач ОСОБА_1 почав працювати на посаді майстра лісу в ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс».

Наказом керівника Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» С.Діденка № 51-к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 06.11.2024 майстра лісу ОСОБА_1 06 листопада 2024 року звільнено у зв`язку з прогулом без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України (а. с. 83).

Підставами для видання зазначеного наказу слугували: акт службового розслідування по «Тетіївському агролісництві» підприємства; наказ від 16.10.2024 № 228; пояснення щодо акта службового розслідування по «Тетіївському агролісництві» від 30.10.2024 ОСОБА_1 .

Згідно з наказом від 16.10.2024 № 228 в.о. генерального директора Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» С.Діденка, відповідно до рапорта начальника відділу лісового господарства Буренка С.М. від 16.10.2024 наказано провести службове розслідування по факту відсутності на робочому місці майстра лісу «Тетіхвського агролісництва» підприємства ОСОБА_1 , що призвело до збільшення випадків самовільних рубок у «Тетіївському агролісництві» підприємства (а. с. 85 т. №1).

Згідно з актом службового розслідування по «Тетіївському агролісництві» підприємства, комісією в складі: головного лісничого Ромодана Б.О., начальника відділу лісового господарства Буренка С.С., провідного інженера ОЗЛ ОСОБА_5 у ході проведення службового розслідування було встановлено, що 23.09.2024 року у період часу орієнтовно з 8:30 год. по 11:30 год. 23.09.2024 року, майстер лісу «Тетіївського агролісництва» підприємства ОСОБА_1 знаходився в обході № 2 «Тетіївського агролісництва», закріпленим за майстром лісу ОСОБА_3 , тобто поза межами закріпленого за ним майстерського обходу без відповідного усного чи письмового розпорядження в.о. генерального директора, головного лісничого чи лісничого «Тетіївського агролісництва». В цей же день, о 12:40 год 23.09.2024 року, в закріпленому за майстром лісу ОСОБА_1 обході, було виявлено самовільну рубку двох дерев, самим же ОСОБА_1 , проте без виявлення та встановлення лісопорушників. Також, на тривалу відсутність ОСОБА_1 на робочому місці вказує випадок самовільної рубки 57 дерев в кварталі 34 виділі 1 «Тетіївського агролісництва» підприємства. В своєму рапорті ОСОБА_1 вказує, що на даній ділянці лісопорушниками попередньо була здійснена вимітка дерев, які підлягали рубці, що займає тривалий час. В ході службового розслідування встановлено, що заготівля деревини в кварталі НОМЕР_1 виділі НОМЕР_2 відбувалася протягом тривалого часу, проте своєчасно не була виявлена та не зупинена ОСОБА_1 , що призвело до втрати підприємством 29 м? деревини та шкоди завданої лісу у розмірі 319858,64 грн. B результаті неналежного виконання майстром лісу «Тетіївського агроролісництва» підприємства ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків, передбачених Посадовою інструкцією, зокрема відсутністю на робочому місці, підприємство понесло репутаційні та фінансові збитки, а також можуть бути застосовані до підприємства фінансові стягнення за збитки завдані лісу (ст. 84 т. № 1).

30.10.2024 ОСОБА_1 на ім`я в.о. генерального директора Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» С.Діденка було надано письмове пояснення щодо акта службового розслідування по «Тетіївському агролісництві» (а. с. 87 т. № 1).

Не погоджуючись з винесеним відповідачем наказом від 06.11.2024 № 51-к, позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадян права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист їх трудових прав.

Відповідно до положень статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У постановах від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17 та від 27 серпня 2020 року у справі № 161/14225/19 Верховний Суд зазначив, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Верховний Суд наголосив на тому, що під час розгляду справ за позовами про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цим положенням закону прогулом є відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і протягом більш ніж трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (зокрема, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального навчального закладу).

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не передбачено, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності працівника на роботі дається виходячи з конкретних обставин.

Відповідно до усталеної судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема, пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

У частині першій статті 81 ЦПК України закріплене загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, у цій справі, позивач, звернувшись до суду з позовом про поновлення на роботі, обґрунтовує свої заперечення, зокрема тим, що відповідно до п. 1.8 посадової інструкції, режим роботи майстра лісу - ненормований робочий день.

Суд зазначає, що КЗпП України не містить тлумачення поняття «ненормований робочий день».

Водночас, відповідно до пункту 1 Рекомендацій щодо порядку надання працівникам з ненормованим робочим днем щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці, затверджених наказом Мінпраці та соціальної політики України від 10 жовтня 1997 року №7 (Рекомендації № 7), ненормований робочий день - це особливий режим робочого часу, який встановлюється для певної категорії працівників у разі неможливості нормування часу трудового процесу. У разі потреби ця категорія працівників виконує роботу понад нормальну тривалість робочого часу. При цьому така робота не вважається понаднормовою. Міра праці в цьому випадку визначається не тільки тривалістю робочого часу, але й колом обов`язків і обсягом виконаних робіт (навантаженням). У режимі ненормованого робочого дня працівники виконують роботу понад нормальну тривалість робочого часу. У законодавстві не встановлена тривалість перепрацювань, що допускаються для виконання трудових обов`язків. Також необмежена і кількість випадків таких перепрацювань, усе залежить від характеру і обсягу виконуваної роботи.

Разом з тим, в Рекомендаціях № 7 зазначається, що такі перепрацювання не можуть бути систематичними.

Законодавство не містить переліку професій, посад працівників з ненормованим робочим днем, а також обов`язковості нормативного закріплення такого переліку. Відповідно до пункту 7 Рекомендацій № 7 конкретний список професій і посад, щодо яких може застосовуватися ненормований робочий день, визначається колективним договором. Отже, на осіб, які працюють на умовах ненормованого робочого дня, поширюється встановлений на підприємстві, в установі, організації режим робочого часу.

Відповідно до приписів статті 139 КЗпП України працівники повинні працювати чесно і сумлінно, своєчасно точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Згідно з п. 2.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку в Державному підприємстві «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», затверджених наказом генерального директора Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» від 24.02.2020 № 15 (надалі Правила), на підприємстві встановлюється п`ятиденний робочий тиждень із тривалістю робочого часу 40 годин на тиждень, 8 годин на день, із двома вихідними днями субота і неділя.

Згідно з п. 2.4 Правил, на підприємстві встановлюється такий режим роботи: початок роботи 8:00; закінчення роботи з понеділка по четвер 17:00, п`ятниця 16:00; перерва для відпочинку та харчування з 12:00 до 12:45.

Водночас, згідно з п. 1.8 посадової інструкції майстра лісу, ОСОБА_1 , як майстру лісу, встановлено ненормований робочий день, що не заперечується сторонами.

Проте суд критично оцінює твердження позивача, що його звільнення було незаконним з тих підстав, що він мав ненормований робочий день, а відтак міг сам планувати свій робочий день і перебувати в робочий час будь-де на території обслуговування Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», яка є значно більшою території закріпленого за ним обходу, оскільки лісовий фонд Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» фактично займає десятки тисяч гектарів, а згідно п. 9 посадової інструкції майстра лісу ДП «СЛП «Київоблагроліс» (а. с. 76 т. № 1) майстер лісу є матеріально-відповідальною особою і несе персональну відповідальність, зокрема, за допущення самовільних рубок, а відтак у його віданні перебуває не весь лісовий фонд підприємства, а чітко визначений обхід (певна частина лісу), яке можна вважати робочим місцем.

Водночас, позивач підтвердив у судовому засіданні, що дійсно 23.09.2024 на його телефон надійшов дзвінок від мешканця району про те, що на обході іншого майстра лісу ОСОБА_3 здійснюється незаконна вирубка лісу, а тому він з власної ініціативи поїхав туди, щоб це перевірити і виявив факт навантаження лісо продукції без відповідних документів в присутності ОСОБА_3 та викликав поліцію. Також надано позивачем відео з телефону, яке досліджене в судовому засіданні. Проте, із вказаного відео та пояснень позивача вбачається, що він дійсно самовільно залишив робоче місце та поїхав з власної ініціативи на обхід іншого майстра, з яким у нього, вочевидь, на той час була конфліктна ситуація.

З приводу ж виявлення факту рубки лісу на закріпленому за позивачем виділі в час його відсутності безпосередньо на робочому місці, яким є квартал 34 виділ 1, позивач пояснив, що сам це виявив і вимітка деревини відбувалась протягом тривалого часу і білою фарбою, що було непомітно для нього, а тому своєї провини у цьому він не вбачає. Суд надаючи оцінку таким показанням позивача, також бере до уваги, що згідно п. 9 посадової інструкції майстра лісу ДП «СЛП «Київоблагроліс» (т.1 а.с. 76) майстер лісу є матеріально-відповідальною особою і несе персональну відповідальність, зокрема, за допущення самовільних рубок, а тому не може визнати обґрунтованими його доводи про вимітку деревини протягом тривалого часу, білою фарбою, що було для нього непомітно, оскільки він, як майстер лісу, зобов`язаний помічати будь-які зміни на своєму обході, не кажучи вже про здійснену кимось вимітку (помічення) фарбою 57 дерев, які потім були вирубані. З точки зору стороннього спостерігача і на думку суду, майстер лісу повинен насамперед охороняти ліс від самовільної рубки на тому обході, який у його віданні.

При цьому, суд бере до уваги, що поліція здійснювала перевірку за фактом рубки, яку начебто зафіксував позивач на обході іншого майстру лісу і констатує, що порушень не було знайдено, а відтак відсутні підстави вважати такі дії позивача виправданими, тобто такими, що були обґрунтовані винятковими для нього обставинами, які потребували негайного реагування та залишення ним свого робочого місця без відома керівника.

При цьому, суд не може визнати явно неприйнятними твердження відповідача у поясненнях, наданих суду та у судовому засіданні, що відсутність позивача на робочому місці 23.09.2024 з 08:30 до 11:30 була виявлена лише 16.09.2024 начальником відділу лісового господарства Буренком С.М., про що останній склав рапорт на ім`я генерального директора Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», оскільки доказів іншого сторонами не надано.

Відповідно, правомірно 16.10.2024 року наказом №228 генерального директора Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс». було створено комісію для проведення службового розслідування за даним фактом, яка в подальшому встановила порушення позивачем трудової дисципліни, про що складено Акт службового розслідування по «Тетіївському агролісництві» від 28.10.2024, згідно якого було встановлено відсутність його на робочому місці 23.09.2024 року з 08:30 до 11:30, неналежне виконання позивачем своїх службових обов`язків, протягом тривалого часу, внаслідок чого були зафіксовані два випадки самовільної рубки дерев, а саме 2 дерев та 57 дерев., що призвело до втрати підприємством більше 29 м. куб. деревини та завдання лісу шкоди у розмірі 319858, 64 грн.

Також у судовому засіданні був допитаний як свідок лісничий ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» ОСОБА_6 , який фактично підтвердив позицію сторони відповідача щодо відсутності позивача на робочому місці 23.09.2024 року з 08:30 до 11:30, встановлення у подальшому факту неналежного виконання позивачем своїх службових обов`язків протягом тривалого часу, внаслідок чого були зафіксовані випадки самовільної рубки дерев та втрати підприємством деревини і завдання лісу шкоди.

Надаючи оцінку доводам сторін та наявним у справі доказам загалом, суд також констатує, що позивачем заявлено вимогу про поновлення його на роботі в ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» з дати звільнення з посади майстра лісу, проте сам наказ про його звільнення з посади ним фактично не оспорюється, оскільки такої позовної вимоги не заявлено.

Відтак, обраний позивачем спосіб захисту його прав фактично обумовив необхідність суду з`ясувати питання, чи може суд за відсутності у позовній заяві окремої позовної вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення особи з посади, надавати йому оцінку на предмет його законності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

У постанові від 19.02.2019 у справі № 824/399/17-а Верховний Суд зазначив про те, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду; суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог, тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

Також суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладену у постанові від 02.10.2024 у справі 372/3733/22, згідно якої некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід стосовно дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За таких обставин, суд констатує, що оскільки позивачем узагалі не заявлено окремої позовної вимоги про скасування наказу про його звільнення у будь-якому лексичному вираженні, суд позбавлений можливості витлумачити це як некоректне, з точки зору лінгвістики, чи неточне формулювання вимог позову і самостійно доповнити розгляд справи про поновлення на посаді ще однією незаявленою позовною вимогою про скасування наказу про звільнення.

Відтак, розгляд справи саме в межах заявлених вимог не може свідчити про надміру формалізований підхід суду. Інший підхід фактично свідчив би про явний вихід суду за межі позовних вимог, оскільки поновлення працівника на посаді не завжди пов`язано із незаконним звільненням, проте визнання незаконним наказу про звільнення фактично завжди пов`язане із поновленням на посаді.

Щодо доводів позивача про незаконність його звільнення, суд зазначає, що у судовому засіданні позивач фактично підтвердив, що непорозуміння з керівництвом та іншими працівниками на роботі у нього виникли ще з серпня 2023 року, коли відносно нього було ініційовано кримінальне провадження, у якому позивач, як сам стверджує у судових дебатах, хоча є свідком, проте фактично виступає головним підозрюваним, зокрема за фактом виявлення його, як майстра лісу, на належному йому автомобілі ЗІЛ за розробкою лісу, яке на даний час не закрите. Крім того, позивач не заперечував у своїх поясненнях, наданих суду, що саме після вищезазначених фактів він з метою захисту своїх інтересів вирішив активно діяти та ініціював цілу низку звернень до правоохоронних органів щодо своїх колег та керівництва ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», внаслідок чого, на думку позивача, було виявлено різного роду порушення, а саме факти незаконної рубки деревини, порушення електронного обліку деревини, сумнівність дотримання вимог законодавства КП «Дібрівка-обрій», яке є підрядником ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», навантаження продукції без документів, без складання актів приймання передачі лісосіки підряднику чи розробки карти технологічного процесу розробки лісосіки.

Такі обставини суд оцінює, як фактичні дані щодо можливої наявності в діяльності ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» різного роду порушень вимог чинного законодавства, проте вказані обставини не спростовують обставин, викладених в акті службового розслідування по «Тетіївському агролісництві» від 28.10.2024, згідно якого було встановлено відсутність позивача на робочому місці 23.09.2024 року з 08:30 до 11:30, неналежне виконання ним своїх службових обов`язків протягом тривалого часу, внаслідок чого були зафіксовані два випадки самовільної рубки дерев, а саме 2 дерев та 57 дерев, що призвело до втрати підприємством більше 29 м. куб. деревини та завдання лісу шкоди у розмірі 319858, 64 грн.

Крім того, надаючи оцінку іншим доводам позивача, суд констатує, що фактично в обґрунтування позову в частині необхідності поновлення його на роботі, вказано те, що оскільки позивачем було подано заяву про звільнення з посади за власним бажанням від 30.10.2024 (а. с. 14 т. № 1), а тому відповідач повинен був його звільнити саме на підставі його власноручної заяви.

Суд критично оцінює вказані доводи позивача, оскільки зі змісту заяви вбачається, що позивач у ній вказує на тиск з боку керівництва та погрози, тобто про факти порушення роботодавцем вимог трудового законодавства. Водночас, на вказаній заяві міститься резолюція особи, яка її розглядала з поміткою про необхідність оформлення заяви у відповідності до вимог КЗпП України.

Суд констатує, що трудове законодавство не обмежує працівника у праві звільнитись за власним бажанням навіть під час проведення службового розслідування, але за умови дотримання загальних вимог, визначених ст. 38 КЗпП України.

Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник дійсно має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Таким чином, законодавець пов`язує можливість розірвання трудового договору за ініціативою працівника у випадку невиконання роботодавцем законодавства про працю, саме з фактом наявності судового рішення, що набрало законної сили, яким вказані факти підтверджено.

Крім того, навіть за наявності відповідного судового рішення, для звільнення працівника за ч. 3 ст. 38 КЗпП України через порушення роботодавцем законодавства про працю необхідно, щоб такі порушення мали місце та не були усунуті на момент подання працівником заяви про звільнення. Якщо на час подання заяви права працівника вже поновлені (зокрема в судовому порядку) або порушення не доведені, у роботодавця виникає право відмовити у звільненні з цієї підстави.

Оскільки матеріали справи не містять будь-яких відомостей про наявність станом на дату подачі позивачем відповідної заяви про звільнення (30.10.2024) судового рішення, що набрало законної сили, яким підтверджено факти тиску та погроз щодо нього зі сторони керівництва, тобто невиконання роботодавцем законодавства про працю, а заява про звільнення містила саме такі твердження, роботодавець правомірно відмовив у звільненні позивача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Більш того, позивач у судовому засіданні зазначив, що відповідач не був позбавлений можливості звільнити позивача на підставі тієї ж його заяви, але за згодою сторін, тобто самостійно змінити підставу для звільнення, але не порушувати права позивача.

Суд наголошує, що відповідач не міг самостійно змінити підставу для звільнення, вказану позивачем у його заяві. Такий висновок щодо неможливості самостійної зміни роботодавцем правової підстави розірвання трудового договору з частини третьої на частину першу статті 38 КЗпП України викладений у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 02.06.2021 у справі № 204/3855/18, від 23.04.2025 у справі № 369/12450/21, а саме витлумачено, що якщо вказані працівником у заяві причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) не підтверджені, або роботодавцем не визнаються, роботодавець не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору з частини третьої на частину першу статті 38 КЗпП України.

Відтак, враховуючи наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінивши надані докази, встановивши, що у відповідача були підстави для звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України і відповідач довів законність звільнення позивача належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині поновлення позивача на роботі.

Водночас, враховуючи, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням позивача є похідними від вимоги про поновлення на роботі, тому задоволенню також не підлягають.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, тому понесені судові витрати у виді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачем.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відтак, у контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 19, 43 Конституції України, статтями 5-1, 38, 40 Кодексу законів про працю України, статтями 10, 12, 13, 76- 81, 89, 141, 264-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 28 серпня 2025 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК