Справа № 509/5835/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року с-ще Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Сірман Г.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в с-щі Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про

поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

08.10.2024 року до Овідіопольського районного суду Одеської області з вказаним позовом звернулася позивачка ОСОБА_1 , в якому просила суд у порядку поділу спільного майна, набутого подружжям за час шлюбу, визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 61.4 кв.м, житловою площею 23.9 кв.м., який складається з літ. А - житловий будинок загальною площею 61,4 кв.м. та житловою площею 23,9 кв.м., літ. Б - вбиральня-душ, №1-6 - споруди, який розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :02:002:2043, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237.

У порядку поділу спільного майна, набутого подружжям за час шлюбу, визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,0944 га, кадастровий номер :02:002:2043, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237.

Стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 11.11.2011 року між позивачкою, ОСОБА_1 , та відповідачем, ОСОБА_2 , Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, зареєстровано шлюб, актовий запис №1007.

Шлюбні відносини, спільне проживання та ведення спільного господарства подружжям припинено.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2023 року, яке набрало законної сили 05.01.2024 року, по справі №509/5963/23, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення шлюбних відносин та припинення спільного ведення господарства, яке є спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу складається з:

Житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 61.4 кв.м, житловою площею 23.9 кв.м., який складається з літ. А - житловий будинок загальною площею 61,4 кв.м. та житловою площею 23,9 кв.м., літ. Б - вбиральня-душ, №1-6 - споруди, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :02:002:2043, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237, право власності зареєстроване 08.10.2020 за ОСОБА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №391046269 від 15.08.2024, вартістю 848 718,00 гривень, що підтверджується Довідкою за результатами проведення маркетингового аналізу з визначення найбільш імовірної ринкової вартості від 16.08.2024.

Земельна ділянка, площею 0,0944 га, кадастровий номер :02:002:2043, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237, право власності зареєстроване 10.10.2016 за ОСОБА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №391046269 від 15.08.2024, вартістю 958 850,00 гривень, що підтверджується Довідкою за результатами проведення маркетингового аналізу з визначення найбільш імовірної ринкової вартості від 16.08.2024.

Вказане майно належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, сторонами не досягнуто, шлюбний договір не укладався, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом.

Позивачка в підготовче судове засідання не з`явилась, надала суду заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала.

Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву в якій зазначив, що визнав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд розглянути справи без його участі.

З урахуванням вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, відповідно до якої, за результатами розгляду підготовчого провадження, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, суд вважає необхідним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні.

Дослідивши письмові матеріали по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Судом встановлено, що 11.11.2011 року між позивачкою, ОСОБА_1 , та відповідачем, ОСОБА_2 , Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, зареєстровано шлюб, актовий запис №1007.

Шлюбні відносини, спільне проживання та ведення спільного господарства подружжям припинено.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2023 року, яке набрало законної сили 05.01.2024 року, по справі №509/5963/23, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення шлюбних відносин та припинення спільного ведення господарства, яке є спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу складається з:

Житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 61.4 кв.м, житловою площею 23.9 кв.м., який складається з літ. А - житловий будинок загальною площею 61,4 кв.м. та житловою площею 23,9 кв.м., літ. Б - вбиральня-душ, №1-6 - споруди, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :02:002:2043, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237, право власності зареєстроване 08.10.2020 за ОСОБА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №391046269 від 15.08.2024, вартістю 848 718,00 гривень, що підтверджується Довідкою за результатами проведення маркетингового аналізу з визначення найбільш імовірної ринкової вартості від 16.08.2024.

Земельна ділянка, площею 0,0944 га, кадастровий номер :02:002:2043, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237, право власності зареєстроване 10.10.2016 за ОСОБА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №391046269 від 15.08.2024, вартістю 958 850,00 гривень, що підтверджується Довідкою за результатами проведення маркетингового аналізу з визначення найбільш імовірної ринкової вартості від 16.08.2024.

Вказане майно належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 68 СК України, розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1 та 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі такого поділу, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено законом або домовленістю між ними.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідність у його задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги на користь позивача, з відповідача стягується 50 відсотків судового збору, а інші 50 відсотків повертаються позивачу з державного бюджету.

Керуючись ст. 12, 76, 81, 141, 142, 200, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 60,63,65 СК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити в повному обсязі.

У порядку поділу спільного майна, набутого подружжям за час шлюбу, визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 61.4 кв.м, житловою площею 23.9 кв.м., який складається з літ. А - житловий будинок загальною площею 61,4 кв.м. та житловою площею 23,9 кв.м., літ. Б - вбиральня-душ, №1-6 - споруди, який розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :02:002:2043, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237.

У порядку поділу спільного майна, набутого подружжям за час шлюбу, визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,0944 га, кадастровий номер :02:002:2043, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , 50 відсотків понесених витрат на сплату судового збору у розмірі 4 518,92 грн.

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , з Державного бюджету України 50 відсотків понесених судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 4 518,92 грн., згідно квитанцій №Y978-TDSB-3MTE від 29.09.2024 року.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя А.І.Бочаров