Справа № 473/2313/24
РІШЕННЯ

іменем України

"19" серпня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Ліхачової А.Є., представника позивачки адвоката Могили С.М., представника відповідача Молчанова Є.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство оборони України, про визнання права на виключення квартири з числа службових для забезпечення постійним житлом, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

в травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання права на виключення квартири з числа службових для забезпечення постійним житлом, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (батько ОСОБА_1 ). Смерть останнього пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Під час проходження військової служби, 01 квітня 2008 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради Миколаївської області ОСОБА_3 та членам його сім`ї (дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_1 ) видано ордер на службове житло квартиру АДРЕСА_1 .

В квітні 2023 року ОСОБА_2 , як законний представник ОСОБА_1 , звернулася до Військової частини НОМЕР_1 з заявою, в якій просила ініціювати звернення до відповідного КЕВ щодо зняття статусу службового приміщення з вищевказаної квартири, проте отримала відмову, яку вважає незаконною.

Зокрема ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_3 разом з членами сім`ї перебував у Військовій частині НОМЕР_1 на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, мав вислугу на військовій службі понад 20 років, отже за життя мав право на виключення житла з числа службового для забезпечення постійного проживання. При цьому, у вказаній квартирі зареєстрована та проживає його донька ОСОБА_1 , яка, відповідно до п.10 розділу VII Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, ст. 1218 ЦК України, також набула відповідне право.

З огляду на викладене, ОСОБА_2 просила визнати за ОСОБА_1 право на виключення квартири АДРЕСА_1 з числа службових, зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 подати до відповідного КЕВ пропозицію щодо виключення обумовленої квартири з числа службових для забезпечення постійним житлом.

Ухвалою суду від 07 травня 2024 року відкрито провадження по вказаній справі, призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

23 травня 2024 року представник відповідача надав відзив на позов, у якому в задоволенні позову просив відмовити, як необґрунтованого. Зокрема, представник відповідача зазначав, що ОСОБА_3 з 03 лютого 2009 року був виключений з особового складу Військової частини НОМЕР_1 , 23 листопада 2018 року був зарахований до особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_2 . В подальшому, на підставі рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 № 28 від 13 червня 2023 року ОСОБА_3 знятий з квартирного обліку складом сім`ї з двох осіб (шлюб між ним та ОСОБА_2 рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 25 вересня 2019 року розірвано). Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні докази щодо фактичного проживання в спірній квартирі ОСОБА_1 після розлучення її батьків. При цьому, звертав увагу суду, що здійснення заходів стосовно виключення жилих приміщень з числа службових не є обов`язком, а є виключно правом, яке може бути реалізоване виключно за умови відсутності потреби у подальшому використанні житла як службового.

31 травня 2024 року представник позивачки адвокат Могила С.М. надав відповідь на відзив, відповідно до якої вказував на безпідставність наведених відповідачем у відзиві на позов аргументів, що пов`язано з невірним тлумаченням останнім норм діючого законодавства, що регламентує порядок виключення житла з числа службових, положень спадкового права щодо набуття позивачкою відповідного права після смерті ОСОБА_3

07 червня 2024 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких останній наполягав на необхідності відмови в задоволенні позову, вказуючи на те, що відсутні необхідні умови для позитивного вирішення даного спору.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2024 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки ОСОБА_1 , її представник адвокат Могила С.М. позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача Молчанов Є.Д. у судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

Представник третьої особи без самостійних вимог - Міністерства оборони України в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема суд встановив, що ОСОБА_3 був призваний на військову службу 28 липня 1998 року, з 22 жовтня 2007 року по 03 лютого 2009 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , після чого неодноразово змінював місце служби. 16 червня 2018 року ОСОБА_3 був звільнений з військової служби у запас, відповідно до п. «а» ч.6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». З 23 листопада 2018 року був зарахований до особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Смерть останнього пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Вознесенської міської ради № 13 від 20 квітня 2007 року з державної спільної часткової власності у комунальну власність територіальної громади м. Вознесенська були прийняті частки, що складаються з 20 квартир житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області № 67 від 26 квітня 2007 року на підставі клопотання КЕВ м. Миколаєва від 21 березня 2007 року до числа службових були включені квартири АДРЕСА_3 , для надання їх військовослужбовцям Вознесенського гарнізону. Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області № 85 від 25 травня 2007 року були внесені зміни до вищевказаного рішення, а саме змінено номер квартири, що включена до числа службових у будинку АДРЕСА_2 , замість квартири АДРЕСА_4 (на підставі клопотання КЕВ м. Миколаєва від 21 травня 2007 року).

Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області № 77 від 31 березня 2008 року було затверджено рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 щодо надання ОСОБА_4 та членам його сім`ї (дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_1 ) ізольованої службової двокімнатної квартири АДРЕСА_5 .

01 квітня 2008 року ОСОБА_3 на підставі вищевказаного рішення виконавчим комітетом Вознесенської міської ради було видано ордер СО № 93 на службове житло квартиру АДРЕСА_1 . До членів сім`ї віднесено дружину ОСОБА_2 , доньку ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 вересня 2019 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.

Згідно протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 № 28 від 13 червня 2023 року знято з обліку офіцера режимної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (разом з донькою ОСОБА_1 ), який перебував на всіх видах забезпечення у Військовій частині НОМЕР_2 .

Відповідно до витягу з протоколу засідання житлової комісії Вознесенського району № 40 від 14 червня 2023 року знято з обліку військовослужбовців та членів їх сімей Вознесенського гарнізону, що потребують поліпшення житлових умов, в тому числі ОСОБА_3 , складом сім`ї з 2 осіб з 13 червня 2023 року.

07 липня 2023 року ОСОБА_2 , як законний представник ОСОБА_1 , звернулася до командира Військової частини НОМЕР_1 з заявою, в якій просила Військову частину НОМЕР_1 подати до відповідного КЕВ пропозицію щодо виключення обумовленої квартири з числа службових для забезпечення постійним житлом. При цьому, ОСОБА_2 вказувала на наявність обумовленого права у ОСОБА_1 , відповідно до п.10 розділу VII Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затв. наказом Міністерства оборони України 31 липня 2018 року № 380, а також з огляду на приписи ст.1218 ЦК України.

Згідно повідомлення Військової частини НОМЕР_1 від 20 жовтня 2023 року, наданого повторно, ОСОБА_2 було роз`яснено про неможливість позитивного вирішення зазначеного в заяві від 07 липня 2023 року питання з підстав, вказаних представником відповідача у відзиві на позов від 23 травня 2024 року.

За змістом ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом, іншими законами, в порядку, визначеному КМ України. Військовослужбовцям, які мають календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.

На виконання вищевказаних приписів постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081 затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі Порядок № 1081), відповідно до якого військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. Житлові приміщення надаються військовослужбовцям у межах норм, встановлених законодавством (п.3).

Тобто, законодавством прямо передбачено право військовослужбовців самостійно визначатись, яким способом (шляхом) вони бажають реалізувати своє право на забезпечення житлом для постійного проживання.

За життя ОСОБА_3 не ініціював вирішення вказаного питання, тому положення ст. 1218 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини.

Згідно п.22 Порядку № 1081, облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться в військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.

При цьому житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень. Виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу (п. 11 Порядку № 1081).

Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року №380 затверджено Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями (далі - Інструкція №380).

Цією Інструкцією визначено зміст та методику забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України (крім військовослужбовців строкової служби), а також осіб, звільнених в запас або відставку, що залишилися перебувати після звільнення з військової служби на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання (далі - військовослужбовці), та членів їх сімей, у тому числі членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), зникли безвісти під час проходження військової служби, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов (далі - члени їх сімей).

Згідно з п.10 розділу VII Інструкції №380 військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку з скороченням штатів, інваліди першої чи другої групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими жилими приміщеннями, незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на квартирному обліку. Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району встановленим порядком.

Виключення житла зі службового здійснюється в порядку, визначеному п.п. 3-7 розділу VII Інструкції № 380.

Зокрема передбачено, що для прийняття рішення про надання житлових приміщень для постійного проживання житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) розглядає документи облікових справ військовослужбовців.

Після розгляду документів облікової справи житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) приймає рішення про надання житлового приміщення для постійного проживання.

Затверджений командиром військової частини протокол засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) разом з обліковою справою направляється військовою частиною до КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, що є підставою для видання наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання.

Саме на підставі вказаних документів КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району готує список надання житлової площі для постійного проживання та здійснює інші дії, відповідно до Інструкції № 380.

З аналізу наведених вище положень вбачається чітка процедура, дотримання якої є обов`язковим.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 та інших).

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 в справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).

Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у спосіб, обраний позивачкою.

Керуючись ст.ст.12,13,81,141,258,259,263-265,268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство оборони України, про визнання права на виключення квартири з числа службових для забезпечення постійним житлом, зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя Л.В.Лузан