ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/19/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів - Костіва О.З., Храпак Н.М.

з участю секретаря - Панькевич Т.І.,

представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №607/16193/23/ за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Ороновська Ольга Михайлівна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2024 року та апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє адвокат Говорова Альона Ігорівна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2024 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2024 року (ухвалені суддею Герчаківською О.Я.) в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору №389/ос від 01 квітня 2022 року, стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник ОСОБА_1 адвокат Ороновська О. М. посилалась на те, що позивачка тривалий час працює в АТ «Укрзалізниця», а з 21 серпня 2017 року займає посаду старшого ревізора внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.

Вказувала на те, що з 24 лютого 2022 року наказом відповідача № Ц-42/6-В від 24 лютого 2022 року частині працівників, в тому числі і позивачці, встановлено режим простою з причин, що не залежать від працівників.

01 квітня 2022 року акціонерним товариством «Укрзалізниця», з посиланням на ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» видано наказ № 389/ос з особового складу про припинення з 01 квітня 2022 року простою, введеного наказом № Ц-42-6 від 24 лютого 2022 року та призупинення дії трудового договору, зокрема з позивачкою до припинення або скасування воєнного стану, у зв`язку із «неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталась у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України, неможливості повноцінно організувати процеси діяльності товариства».

Вважала наказ № 389/ос від 01 квітня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 незаконним, дискримінаційним, свавільним та таким, що підлягає скасуванню.

Зазначала, що позивачка фактично працює у відділі регіональної філії «Львівська залізниця», абсолютна більшість території якої не відноситься та не відносилася до зони бойових дій, не є окупованою територією, де є чи було неможливим надання та виконання роботи за її трудовим договором.

Звертала увагу на те, що під час дії обмежень для запобігання розповсюдженню коронавірусної інфекції (до ведення воєнного стану) АТ «Укрзалізниця» вже було налаштовано процес дистанційної роботи для частини працівників, в тому числі і ОСОБА_1 , а саме: закуплено ноутбуки, встановлено спеціалізоване програмне забезпечення, проведено навчання.

Відповідно вважала, що після початку повномасштабного вторгнення ворога на територію України ніщо не заважало роботодавцю налаштувати робочий процес працівнику саме у віддаленому форматі дистанційно, однак, він цього не зробив. Відсутність умов для організації та виконання виробничого процесу ніяк не підтверджена відповідачем.

Вказувала на те, що у листі-відповіді АТ «Укрзалізниця» № ЦЦУП-13/140 від 12 червня 2023 року на колективний запит працівників, зазначено, що відповідно до рішення Наглядової ради від 23 лютого 2023 року Департамент внутрішнього аудиту та контролю ліквідовано та створений Департамент аудиту.

Вважають таку позицію абсурдною та незаконною, оскільки по-перше: вказані підрозділи не є юридичними особами чи філіями, щоб мати можливість бути правонаступниками чи суб`єктом, який передає права/обов`язки в розумінні чинного законодавства України; по-друге: частина працівників Департаменту внутрішнього аудиту та контролю зараз працює в Департаменті аудиту.

Звертала увагу на те, що рішенням Наглядової ради від 20 грудня 2022 року затверджені плани внутрішнього аудиту на І півріччя 2023 року, що дає можливість відповідачу надати роботу частині працівників, проте, абсолютно незрозуміло, яким чином були вибрані вказані працівники, адже, жодних повідомлень про можливість відновлення трудового договору чи можливість взяти участь у будь-яких конкурсних процедурах ОСОБА_1 не отримувала.

Більше того, остання навіть не отримувала повідомлення про призупинення дії трудового договору. Крім того, в листі вказано, що АТ «Укрзалізниця» у період воєнного часу потребує укомплектування наявних вакантних посад кваліфікованими фахівцями та готова розглянути надані кандидатури на посади, які відповідають освітньо-кваліфікаційному рівню і досвіду роботи, що прямо суперечить висловлюванням відповідача про неможливість надання роботи позивачці та її виконання останньою.

Отже, у АТ «Укрзалізниця» наявні вакантні посади, жодна з яких не була запропонована ОСОБА_1 .

Посилалась на те, що згідно розрахунку заробітної плати за квітень 2022 року та наказу про призупинення дії трудового договору, ОСОБА_1 нараховано та виплачено кошти за планову щорічну відпустку з 04 квітня 2022 року по 27 квітня 2022 року, тоді як дію трудового договору призупинено з 01 квітня 2022 року, що суперечить одне одному.

Вважала, що призупинення дії трудового договору з позивачкою, ліквідація попереднього департаменту, створення нового департаменту, переміщення керівництва до нового департаменту, забезпечення посадами лише частини працівників колишнього департаменту, дає підстави стверджувати, що відбулася зміна істотних умов праці та відповідач порушив порядок проведення таких змін, не повідомивши про них ОСОБА_1 .

Зазначала, що призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень ст. 13 Закону № 2136-ІХ хоча і не припиняє трудових відносин, і не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки, відтак вважала, що в силу ст. 10 ЦПК України, ст. 235 КЗпП України, позивачці підлягає виплаті середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На підставі наведеного просила:

1) визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укрзалізниця» №389/ос від 01 квітня 2022 року в частині призупинення з 01 квітня 2022 року дії трудового договору з ОСОБА_1 ;

2) стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01 квітня 2022 року по дату прийняття рішення судом, в розмірі, розрахованому судом, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача за лютий-березень 2022 року у сумі 972,66 грн. (з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів);

3) стягнути із відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Українська залізниця» № 389/ос від 01 квітня 2022 року в частині призупинення з 01 квітня 2022 року дії трудового договору з ОСОБА_2 .

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 29 874, 30 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за період із 18 липня 2022 року до 04 серпня 2022 року, з 18 грудня 2023 року до 06 січня 2024 року, без вирахування податків і зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави 1 073,60 грн. судового збору та на користь ОСОБА_1 1 073,60 грн. сплаченого судового збору.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2024 року стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 16 000 грн. витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Ороновська О.М. просить рішення суду першої інстанції змінити, збільшивши розмір стягнутого з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу до 363 470, 65 грн., в межах річного строку вимушеного прогулу.

Вважає, що Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області при розгляді справи і винесенні рішення допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, що призвело до винесення помилкового рішення суду у частині обрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та мотивування такого обрахунку.

Звертає увагу на те, що судом з власної ініціативи зроблено запит до Державної прикордонної служби України, з метою отримати інформації про перетин позивачкою державного кордону України, оскільки клопотання про таке витребування у належному процесуальному порядку, передбаченому ЦПК України, не було заявлене ні відповідачем, ні стороною позивача.

Вважає, що суд безпідставно та не керуючись жодними правовими нормами, зробив висновок про те, що позивачка безпосередньо могла виконувати свої посадові обов`язки перебуваючи на роботі, лише 30 днів, які згідно з відповіддю ДПСУ, вона перебувала на території України (з 18 липня 2022 року по 04 серпня 2022 року та з 18 грудня 2023 року по 06 січня 2024 року).

Посилається на те, що суд замість стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік, стягнув такий заробіток лише фактично за один місяць (30 днів).

Жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що період перебування за кордоном працівника, який фактично знаходиться в ситуації вимушеного прогулу, може впливати на період відшкодування середнього заробітку.

Вважає, що перебування позивача за кордоном не свідчить про неможливість виконувати свою роботу у дистанційному порядку.

Оскільки період вимушеного прогулу становить більше, ніж один рік, вважає, що до стягнення підлягає 995,81 грн. * 365 днів = 363 470,65 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, АТ «Українська залізниця» просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішенням, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог є незаконним та необґрунтованим.

Вказує на те, що для перевірки законності призупинення дії трудового договору необхідним і достатнім є встановлення факту того, чи мав місце вплив військової (збройної) агресії на діяльність роботодавця, чи такого впливу роботодавець не зазнав.

Вважає, що здійснюючи тлумачення ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», необхідно враховувати мету прийняття Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що було зумовлено необхідністю належного функціонування підприємств та установ в умовах воєнного часу.

Вважає, що той факт, що АТ «Укрзалізниця» у зв`язку з військовою агресією не припинило повністю своєї діяльності, не позбавляє можливості призупинити дію трудового договору з конкретними працівниками структурних підрозділів, робота яких була зупинена у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що стороною відповідача не було доведено наявності передбачених законом підстав для призупинення дії трудового договору саме з позивачем спростовується в сукупності наданими відповідачем доказами.

Вказує на те, що відсутність для позивача роботи відповідного характеру стало причиною неможливості забезпечення його роботою, відповідно відсутність такої роботи унеможливила її виконання дистанційно.

Зазначає, що характер виконуваної позивачем роботи унеможливлює його переведення на іншу роботу.

Вказує на те, що неможливість переведення працівника на іншу роботу може бути зумовлена також іншими чинниками, такими як відсутність такої роботи, або обмеженнями, пов`язаними з характером роботи працівника.

Вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано статтю 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Вважає, що судом було безпідставно застосовано положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України за аналогією закону в силу ч. 9 ст. 10 ЦПК України, оскільки вважає, що стягнення середнього заробітку можливе лише у разі поновлення на роботі у зв`язку з незаконним звільненням або незаконним переведенням на іншу роботу.

Вважає, що стягнення за період з 18.12.2023 року по 06.01.2024 року порушує імперативну вимогу частини другої статті 235 КЗпП України, яка встановлює можливість стягнення лише за період в один рік.

Вважає, що розмір середньоденного заробітку за лютий-березень 2022 року має становити 898,37 грн.

Вказує на те, що висновки суду про необізнаність позивачки про порушення її права щонайменше станом на 22.07.2022 року не відповідають обставинам справи та вважає, що позовна заява в межах цієї справи була подана до суду аж в серпні 2023 року, що є очевидним пропуском строку звернення до суду у рік та п`ять місяців.

Вважає, що наведені обставини є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог через пропуск строку звернення до суду з позовом.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду першої інстанції, АТ «Українська залізниця» просить його скасувати та ухвалити нове рішенням, яким відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Звертає увагу на те, що представник позивачки не дотрималась вимог процесуального законодавства, оскільки не подала докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу під час судового розгляду в суді першої інстанції та не обґрунтувала поважності причин неподання таких доказів до закінчення судових дебатів у справі.

Вважає, що з урахуванням часткового задоволення позову, зокрема в частині розміру стягнутого середнього заробітку, понесені витрати на правничу допомогу можуть бути стягнуті лише в розмірі, який є пропорційним до задоволених позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції, АТ «Українська залізниця» просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Вважає, що відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19-17090/18/24-вих від 12.03.2024 року є тим доказом, який надав суду можливість частково задовольнити позовні вимоги, оскільки на його підставі суд зміг встановити період часу перебування позивачки в України.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» на рішення суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Ороновська О.М. просить залишити її без задоволення.

Вважає, що судом першої інстанції правильно взято до уваги аргументи позивача та судову практику, оскільки встановивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивачку можливості працювати, суд вірно поклав на відповідача обов`язок відшкодувати позивачці середню заробітну плату.

Вказує на те, що оскаржуваний наказ був винесений відповідачем під час дії карантину (01 квітня 2022 року), встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який перебігав безперервно та завершився 30 червня 2023 року, а тому звернувшись до суду в серпні 2023 року, позивач не пропустила строк на звернення до суду з цим позовом.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Ороновська О.Я. підтримала вимоги своєї апеляційної скарги та заперечила проти задоволення апеляційних скарг сторони відповідача.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Говорова А.І. підтримала вимоги своїх апеляційних скарг та заперечила проти задоволення апеляційної скарги сторони позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, ознайомившись з матеріалами справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, відзивів на апеляційні скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено наступні обставини справи.

Згідно із копії трудової книжки Серія НОМЕР_1 , ОСОБА_1 працює в структурі АТ «Укрзалізниця» з 16 березня 1998 року (т. 1, а.с. 19-25).

Відповідно до наказу (розпорядження) № 2283/ос від 30 листопада 2016 року про прийняття на роботу ОСОБА_1 , останню прийнято на посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця», підстава: за переведенням з регіональної філії «Львівська залізниця» (т. 1, а.с. 26, 92).

Згідно наказу (розпорядження) про переведення на іншу роботу № 1978/ос від 18 серпня 2017 року, з 21 серпня 2017 року позивачка переведена на посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю (т. 1, а.с. 93).

Наказом АТ «Укрзалізниця» № 401 від 26 червня 2018 року введено в дію: Положення про Департамент внутрішнього аудиту та контролю публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та Регламент організації та проведення внутрішнього аудиту та контролю в ПАТ «Укрзалізниця» (т. 1, а.с. 34-38, 94-109).

Згідно із витягу із наказу № Ц-42/6-В від 24 лютого 2022 року «Про запровадження режиму простою» встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до відміни для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця» відповідно до додатка 1. Зокрема і для ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 27).

24 лютого 2022 року був підписаний Акт простою, що з 24 лютого 2022 року зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі (т. 1, а.с. 125).

Як вказано у витязі з протоколу № Ц-54/31 ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року вирішено деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Українська залізниця» (т. 1, а.с. 148-149).

У витязі із наказу № Ц-42/12-В від 24 березня 2022 року «Про внесення змін до наказу АТ «Укрзалізниця» від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В» внесено зміни до додатку 1 наказу від 24 лютого 2022 року № 42-/6-В «Про запровадження режиму простою», викладено його у новій редакції (т. 1, а.с. 28).

Наказом АТ «Укрзалізниця» з особового складу № 389/ос від 01 квітня 2022 року припинено з 01 квітня 2022 року простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року працівникам, які зазначені у Додатку 1 до цього наказу. З 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинено дію трудових договорів з працівниками, які зазначені у Додатку 1 до цього наказу. Призупинення дії трудових договорів не тягне за собою припинення трудових відносин. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України, у порядку та строки, передбачені чинним законодавством України (т. 1, а.с. 29, 126-129).

25 липня 2022 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до голови правління АТ «Укрзалізниця» Камишіна О. М., яка зареєстрована 29 липня 2022 року за вх. № 310/0/79-22, про поновлення дії її трудового договору з 01 квітня 2022 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, а саме: ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 № 2136-ІХ, та відповідно до коментаря Міністерства економіки України і роз`яснення Державної служби України з питань праці, та оплатити їй час простою не з вини працівника з 01 квітня 2022 року, згідно ст. 113 КЗпП України (т. 1, а.с. 90).

У відповіді АТ «Укрзалізниця» № ЦЦУП-11/167 від 12 серпня 2022 року, адресованій позивачці, зазначено, що відновлення дії трудового договору є можливим і в період дії воєнного стану, якщо будуть наявні процеси, функції і завдання для виконання, що надасть змогу забезпечити її роботою (т. 1, а.с. 91).

У повідомленні № АЦКС-07/59 від 07 листопада 2022 року вказано, що станом на дату цього листа 07 листопада 2022 року, Плани внутрішніх аудитів на 2022 рік наглядовою радою не затверджувались (т. 1, а.с. 110).

Згідно витягу з протоколу засідання наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2023 року прийнято рішення ліквідувати структурний підрозділ Департамент внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» (т. 1, а.с. 133).

Відповідно до листа АТ «Укрзалізниця» № ЦЦУП-13/140 від 12 червня 2023 року адресованого колективу управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності через військову агресію російської федерації проти України, у відповідності до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в редакції, що діяла до 19 липня 2022 року, призупинено дію трудових договорів зі всіма працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» відповідно до наказів АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/ос та від 04 травня 2022 року № 483/ос. Також зазначили, що АТ «Укрзалізниця» у період воєнного часу потребує укомплектування наявних вакантних посад кваліфікованими фахівцями та готова розглянути надані кандидатури на посади, які відповідають освітньо-кваліфікаційному рівню і досвіду роботи (т. 1, а.с. 17).

Згідно витягу з протоколу № А-10/11-23 ком.т. засідання наглядової ради АТ «Українська залізниця» від 29 червня 2023 року прийнято рішення затвердити положення про Департамент аудиту АТ «Укрзалізниця» і визнати таким, що втратило чинність рішення про затвердження положення про департамент внутрішнього аудиту та контролю (протокол засідання наглядової ради № А-10/28-20 від 7-9 жовтня 2020 року) (т. 1, а.с. 190-201).

Як вказано в довідці про доходи № 303 від 19 липня 2023 року виданої ОСОБА_1 , загальна сума доходу за період з січня 2022 року по березень 2022 року становила 55 518,05 гривень, зокрема: лютий 18 297,54 гривень, березень 23 526,86 гривень (т. 1, а.с. 39).

Згідно відповіді № ЦЦУП-12/318 від 10 серпня 2023 року на адвокатський запит вбачається, що станом на 01 квітня 2022 року та на 01 лютого 2023 року кількість посад Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», відповідно до штатного розпису становила 314 штатних одиниць (т. 1, а.с. 43).

21 серпня 2023 року за № ЦПК-153 надіслано Попередження про наступне вивільнення старшому ревізору відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» Микиті Н. В. із переліком вакантних посад, які пропонуються для переведення, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 849, яке позивачкою не отримано (том 1, а.с. 134-147, том 2, а.с. 34).

Як зазначено в довідці № 372 від 18 вересня 2023 року, яка видана ОСОБА_1 , загальна сума її доходу становила 7 186,97 гривень, зокрема: лютий 7 186,97 гривень, березень 0 гривень (том 1, а.с. 150).

26 вересня 2023 року за № ЦЦУП-13/343 надіслано Попередження про наступне вивільнення старшому ревізору відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» Микиті Н. В. № ЦПК-190 від 26 вересня 2023 року із переліком вакантних посад, які пропонуються для переведення, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 970, яке позивачкою отримано 03 жовтня 2023 року (т. 1, а.с. 173-176, т. 2, а.с. 35-44).

17 жовтня 2023 року за № ЦЦУП-13/409 надіслано Попередження про наступне вивільнення старшому ревізору відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» Микиті Н. В. № ЦПК-257 від 17 жовтня 2023 року із переліком вакантних посад, які пропонуються для переведення, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 158 (т. 2, а.с. 45-52).

Згідно інформації № ЦТЗБ-8/886 від 07 листопада 2023 року зазначено, що відповідно до штатного розпису апарату управління АТ «Укрзалізниця» чисельність Департаменту аудиту АТ «Укрзалізниця» станом на 07 листопада 2023 року складає 50 штатних одиниць (т. 1, а.с. 188).

Як вказано в листі № ЦПК-22/1634 від 08 листопада 2023 року, станом на 07 листопада 2023 року, з 43 зайнятих штатних одиниць Департаменту аудиту АТ «Укрзалізниця» 38 працівників раніше працювали (займали посади) у Департаменті внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» (т. 1, а.с. 187).

Відповідно до відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19-17090/18/24-Вих від 12 березня 2024 року, в період з 24 лютого 2022 року по 25 січня 2024 року громадянином України ОСОБА_3 щодо перетинання державного кордону України, 1) пункт пропуску Краківець, дата перетину 18 липня 2022 року, напрям в`їзд; 2) пункт пропуску Краківець, дата перетину 04 серпня 2022 року, напрям виїзд; 3) пункт пропуску Рава Руська, дата перетину 18 грудня 2023 року, напрям в`їзд; 4) пункт пропуску Шегині, дата перетину 06 січня 2024 року, напрям виїзд (т. 2, а.с. 3-5).

Як зазначено у відповіді АТ «Укрзалізниця» № ЦЦУП-12/902 від 28 травня 2024 року, що ОСОБА_1 станом на 01 квітня 2022 року у відпустці не перебувала (т. 2, а.с. 83, 89).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що призупинення дії трудового договору з позивачкою здійснено незаконно та відповідач не довів існування абсолютної неможливості надати позивачці роботу, а останній її виконувати. Також місцевий суд вважав, що внаслідок призупинення дії трудового договору позивачка була позбавлена права виконувати роботу за плату, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак лише за період перебування позивачки на території України в проміжку з 01 квітня 2022 року по 16 серпня 2024 року, який становив 30 календарних днів.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про незаконність призупинення дії трудового договору та наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак не погоджується з висновками суду щодо періоду за який підлягає таке стягнення з огляду на наступне.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє дотепер. Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Частинами першою і другою статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43,44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до статті 13 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 (провадження № 61 -13363сво23)).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження 61 -6935сво24) дійшов таких висновків.

Сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.

Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону.

У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України.

Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватись не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі.

Так, встановивши, що відповідачем не доведено та з матеріалів справи не вбачається абсолютної неможливості виконання позивачем роботи з огляду на те, що АТ «Укрзалізниця» на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору і на час розгляду справи здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів, дію трудових договорів відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачкою, але не з усіма працівниками, оскільки із переважною більшістю колективу АТ «Укрзалізниця» дію трудових договорів не було призупинено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання незаконним і скасування наказу 01 квітня 2022 року №389/ос в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 .

Оскільки незаконні дії відповідача позбавили позивачку можливості працювати, місцевий суд також дійшов правильного висновку про покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачці середню заробітну плату за час її перебування у вимушеному прогулі.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу лише за період перебування позивачки на території України в проміжку з 01 квітня 2022 року по 16 серпня 2024 року, який становив 30 календарних днів, оскільки перебування позивачки за кордоном не свідчить про абсолютну неможливість виконання нею роботи (посадових обов`язків) в дистанційному порядку.

Відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2022 року по 16 серпня 2024 року.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100.

Згідно довідки про доходи № 303 від 19 липня 2023 року виданої ОСОБА_1 , загальна сума доходу за період з січня 2022 року по березень 2022 року становила 55 518,05 гривень, зокрема: лютий 18 297,54 гривень, березень 23 526,86 гривень (т. 1, а.с. 39). Кількість робочих днів за лютий-березень 2022 року становила 42 дні.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції вірно розрахував розмір середньоденної заробітної плати, який становить 995,81 грн = (18 297,54 + 23526,86) / 42.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що в апеляційній скарзі сторона позивача просить стягнути з відповідача на користь позивачки 363 470,65 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу ( 995,81 грн. * 365 днів), в межах річного строку вимушеного прогулу, з посиланням на вимогу ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Відтак з урахуванням меж вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність збільшення розміру стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29 874 грн. 30 коп. до 363 470, 65 грн., з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача стосовно пропуску позивачем строку на звернення до суду.

Дія трудового договору з позивачкою була призупинена 01 квітня 2022 року, а з цим позовом до суду вона звернулась 22 серпня 2023 року.

Разом з тим, суд першої інстанції помилково вважав, що позову давність слід відраховувати з серпня 2023 року з часу офіційного отримання позивачкою спірного наказу, а також те, що позивачка до цього моменту не була обізнана про призупинення з 01 квітня 2022 року дії трудового договору з нею з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 25 липня 2022 року ОСОБА_1 , повернувшись тимчасово в Україну, зверталася із заявою до голови правління АТ «Укрзалізниця» Камишіна О. М., яка зареєстрована 29 липня 2022 року за вх. № 310/0/79-22, про поновлення дії її трудового договору з 01 квітня 2022 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, а саме: ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 № 2136-ІХ, та відповідно до коментаря Міністерства економіки України і роз`яснення Державної служби України з питань праці, та оплатити їй час простою не з вини працівника з 01 квітня 2022 року, згідно ст. 113 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що із змісту вказаної заяви вбачається, що позивачці було відомо про оскаржуваний наказ відповідача, яким було призупинено з нею дію трудового договору.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

З 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на усій території України діяв карантин, встановлений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами та доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України).

Пунктом 1 Глави ХІХ «Прикінцеві положення» визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

З огляду на викладене,з урахуванням того, що оскаржуваний наказ був винесений відповідачем під час дії карантину, який завершився 30 червня 2023 року, тому звернувшись до суду 22 серпня 2023 року позивачка не пропустила встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України строк.

Відтак саме з цих підстав не слід застосовувати строки позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не дають підстав для скасування основного рішення суду та відмови у задоволенні позову.

Щодо додаткового рішення.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.

За загальним правилом, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони в разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21.

Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Наведені висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23.

У постановах від 19 лютого 2022 року в справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з урахуванням конкретних обставин справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 зауважено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що справа розглядалася судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. Судові дебати не проводилися. До закінчення з`ясування обставин справи та дослідження їх доказами представник позивача зробила заяву, що протягом п`яти днів нею будуть подані докази про розмір витрат на правничу допомогу, які понесла ОСОБА_1

21 серпня 2024 року представником позивача було подано заяву про ухвалення додаткового рішення та на підтвердження понесених судових витрат було надано наступні докази: договір про надання правової допомоги від 06 липня 2023 року; акт №1 про надання правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги б/н від 06 липня 2023 року (датований 19.08.2024 року; квитанцію до прибуткового касового ордера № 06/07/2023 від 06 липня 2023 року; квитанцію до прибуткового касового ордера № 19/08/2024 від 19 серпня 2024 року.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні судом першої інстанції питання про розподіл судових витрат, місцевим судом враховано конкретні обставини даної справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, відтак правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача 16 000 грн. витрат на правничу допомогу.

Визначений судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Оскільки заяву про ухвалення додаткового рішення разом із доказами на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивачки було подано не пізніше п`яти днів після ухвалення рішення судом, при тому, що акт №1 про надання правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги б/н від 06 липня 2023 року - датований 19.08.2024 року, що в свою чергу об`єктивно унеможливлювало подання цього доказу до 16.08.2024 року - дати винесення основного рішення місцевого суду, підстав для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на постанову Верховного Суду у справі №285/5547/21 від 10.01.2024 року, оскільки у справі №285/5547/21 заяву про ухвалення додаткового рішення разом із доказами на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу було подано пізніше п`яти днів після ухвалення рішення судом.

Відтак підстав для скасування додаткового рішення суду, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахування вищезазначеного, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2024 року слід задовольнити, апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2024 року задовольнити частково, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2024 року змінити, збільшивши розмір стягнутого в користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29 874 грн. 30 коп. до 363 470 грн. 65 коп., з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів та виклавши мотивувальну частину рішення стосовно підстав не застосування строків позовної давності в редакції даної постанови. В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2024 року слід залишити без змін. Апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2024 року слід залишити без задоволення, а додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст. ст. 374, 367, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2024 року задовольнити.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2024 року задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2024 року змінити.

Збільшити розмір стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29 874 грн. 30 коп. до 363 470 грн. 65 коп. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Викласти мотивувальну частину рішення стосовно підстав не застосування строків позовної давності в редакції даної постанови.

В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, м. Київ, ) на користь Держави 5 003 грн. 94 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2024 року залишити без задоволення.

Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 серпня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Храпак Н.М.