ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5005/25 Справа № 213/5120/24 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Крамчанін О.В., на заочне рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 лютого 2025 року, яке ухвалено суддею Алексєєвим О.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повний текст судового рішення складено 19 лютого 2025 року,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Крамчанін О.В., звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що позивач зареєстрована та постійно проживає в квартирі, яка перебуває у комунальній власності, за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що зазначеній квартирі зареєстрований відповідач, який є братом позивача, та у квартирі не проживає з 2005 року, у квартиру не навідується, особистих речей в ній не має, комунальні послуги не сплачує. Позивач самостійно утримує квартиру та сплачує комунальні послуги.

Вважає, що реєстрація відповідача у спірній квартирі позбавляє позивача можливості отримати субсидію, тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Заочним рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з приводу розбіжностей в прізвищі відповідача про які зазначив суд першої інстанції, зазначив, що стороною позивача було допущено технічну помилку в написанні прізвища відповідача, крім того, ця помилка була також допущена в акті ОСББ.

Зауважує на тому, що саме з 2005 року відповідач не проживав у спірній квартирі, що підтверджується актом ОСББ, та реєстрація відповідача була більше 10 років тому, проте відповідач в спірній квартирі не проживав, особисті речі не має, утриманням квартири не займається, де зараз перебуває та за яким місцем фактично проживає позивачу невідомо.

Крім того, відсутність особи більше 6 місяців є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, з наступних підстав.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, 20 серпня 1992 року на ім`я ОСОБА_3 з чоловіком ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_5 (позивач) видано ордер № 451 на зайняття однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Батьки позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 померли ІНФОРМАЦІЯ_1 та 27 березня 2023 року відповідно.

Зазначена квартира не приватизована. Особовий рахунок відкритий на позивача, яка сплачує комунальні послуги.

У квартирі зареєстрований відповідач з 18 червня 2014 року.

Відповідно до акту № 05/12 від 05 грудня 2024 року у спірній квартирі зареєстровані позивач, відповідач, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Фактично ОСОБА_2 не проживає у квартирі з 2005 року.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження заявлених вимог позивач надала лише акт за фактичним місцем проживання. Зазначений акт не містить інформацію про поважність/неповажність причин непроживання відповідача у спірному житлі. Інших доказів позивач не надала, клопотання про виклик свідків, які можуть підтвердити обставини, викладені у позові, або про витребування інших доказів позивачем та її представником не заявлено.

Крім того, у позовній заяві та акті за фактичним місцем проживання зазначено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2005 року. Проте, з огляду на рік народження відповідача (1998), у той час відповідач не міг вільно обирати собі місце проживання.

Разом з тим, позивачем та її представником не підтверджено належними доказами, хто є наймачем квартири та родинні відносини з відповідачем, а отже не доведено, що відповідач є членом сім`ї наймача і може бути визнаний таким, що втратив право користування житлом з причин відсутності понад встановлені строки без поважних причин.

Крім того, прізвищем відповідача позивач зазначає « ОСОБА_8 ». Проте відповідно до інформації, отриманої у порядку, передбаченому ч. 6 ст. 187 ЦПК України, прізвище відповідача « ОСОБА_9 ». Зазначені суперечності позивачем та її представником не усунуті, доказів на підтвердження правильності написання прізвища відповідача не долучено, клопотання про витребування доказів не заявлено.

Судом було встановлено, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 18 червня 2014 року, а позивач стверджує про непроживання відповідача у квартирі з 2005 року, тобто з часу, що передує даті реєстрації у спірній квартирі.

Такі розбіжності суду не роз`яснені, позивачем та її представником не зазначено у позові та не підтверджено належними та допустимими доказами про причини непроживання відповідача у спірній квартирі, наявність чи відсутність перешкод у здійсненні ним права користування цим житлом.

Таким чином, позивачем не повно викладені обставини справи, не надано належних та достатніх доказів на підтвердження непроживання відповідача у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, що позбавило суд можливості дійти висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що: "аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності".

Так, аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

У випадку визнання судом поважності таких строків непроживання, суд відмовляє у задоволені позову.

До поважних причин відносяться: призов на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби; тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном; поміщення дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника; виїзд в зв`язку з виконанням обов`язків опікуна (піклувальника) - протягом усього часу виконання цих обов`язків; влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги; виїзд для лікування в лікувально-профілактичному закладі; взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі.

В свою чергу доказами, що відповідач не проживає в спірному приміщенні, можуть бути зокрема: правовстановлюючі документи, які підтверджують факт власності спірним майном; довідка з ЖЕКу/ОСББ про склад сім`ї або проживаючих; показання свідків; матеріали судових або виконавчих проваджень; документи про створення іншої сім`ї; трудові контракти відповідача в іншій місцевості; договори орендованого помешкання відповідачем у іншій місцевості / оплата комунальних послуг; листи / телеграми з іншого регіону тощо.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17.

Як вбачається з матеріалів справи, за відомостями Реєстру Криворізької міської територіальної громади ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 у період з 18 серпня 2014 року по теперішній час (а.с. 17).

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

В силу вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги.

На підтвердження факту непроживання відповідача у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 позивачка долучила акт ОСББ «Каткова-43» № 05/12 від 05 грудня 2024 року, відповідно до змісту якого зазначено, що ОСОБА_1 за вищевказаною адресою зареєстрована разом з ОСОБА_2 (брат), ОСОБА_6 (сестра), ОСОБА_7 (син). ОСОБА_2 не проживає постійно з 2005 року по теперішній час, що підтверджується підписами сусідів (а.с. 9).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів на підтвердження не проживання відповідача у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин.

Так, окрім акту ОСББ «Каткова-43», матеріали справи не містять жодного іншого доказу в обгрунтування вимог позивача, клопотання про їх витребування перед судами ані першої інстанції, ані апеляційної інстанції не ставилось, тобто, фактично, позивач самоусунулась від доведення обставин, викладених у позові.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що оскільки відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою спірного житлого приміщення, не має іншого житла на момент подання позову (доказів зворотнього матеріали справи не містять), тому відповідач має достатні зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є його єдиним «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 759/14973/17.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Cуд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Крамчанін Олександр Вячеславович, - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 серпня 2025 року.

Головуючий

Судді