ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/889/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу № 607/12590/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2025 року, постановлену суддею Позняком В.М., за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей,-

В С Т А Н О В И В:

у червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся у суд із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 в його користь аліментів на утримання дітей, а саме: ОСОБА_3 , 2017 р.н., ОСОБА_4 , 2011 р.н., ОСОБА_5 , 2020 р.н., в розмірі 1/3 (однієї третини) заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В обґрунтування вимог посилався на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17.02.2025 року розірвано шлюб між ним та ОСОБА_2 . Станом на час звернення із заявою проживання сторін однією сім`єю припинено та діти перебувають на його утриманні.

Вказав, що мати дітей не надає матеріальної допомоги на їх утримання, хоча має можливість.

За таких підстав просить задовольнити заяву про видачу судового наказу.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з аліментів на утримання дітей.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2025 року та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про видачу судового наказу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу з підстав неможливості встановити зареєстроване місце проживання (перебування) особи боржника, оскільки при розгляді справ про стягнення аліментів на утримання дітей визначена альтернативна підсудність, тому він звернувся до суду за зареєстрованим місцем свого проживання.

Крім того, ним до заяви долучено копію довідки № 805/28-03, яка містила відомості, що виключали необхідність суду з`ясовувати дані ЄДР щодо ОСОБА_2 .

Посилається на те, що з його заяви вбачається, що останнім відомим місцем проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 Вказана квартира придбана ними в шлюбі та вони разом з дітьми проживають в спільному помешканні.

Зазначив, що ця обставина не спростована отриманою відповіддю на запит суду іншими матеріалами справи, тому висновок про неможливість встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи є не підтвердженим та суд не вчинив дій в порядку ч. 5 ст. 165 ЦПК України, в зв`язку з чим відсутні підстави для відмови у видачі судового наказу.

Відзив на апеляційну скаргу, у визначений судом термін, не поступив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про відмову у видачі судового наказу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи зазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши надані матеріали, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу на підставі ч. 9 ст. 165 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що неможливо встановити зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_2 , оскільки інформація про це відсутня у Єдиному державному демографічному реєстрі.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та узгоджується з вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Вимогами статті 162 ЦПК України передбачено, що заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Згідно з ч. 4 ст. 165 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, не пізніше наступного дня з дня отримання заяви про видачу судового наказу перевіряє зазначене у заяві місцезнаходження боржника за відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Частинами 5 - 7 статті 165 ЦПК України визначено, що у разі, якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання (перебування) особи відповідного звернення суду. Суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Згідно з ч. 8 ст. 165 ЦПК України, якщо за результатами розгляду отриманих судом відомостей про місцезнаходження боржника - юридичної особи або фізичної особи - підприємця буде встановлено, що заява про видачу судового наказу не підсудна цьому суду, суд не пізніше десяти днів з дня надходження заяви постановляє ухвалу про передачу заяви про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами за підсудністю.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ЦПК України у разі, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Таким чином, підставою для відмови судом у видачі судового наказу на підставі частини 9 цієї статті є отримання судом витребуваної інформації та неможливість встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника.

Апеляційний суд враховує, що наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Отже, зважаючи на визначений процесуальним законом порядок розгляду та звернення до виконання судового наказу, обов`язковою умовою для його видачі є встановлення зареєстрованого місця проживання фізичної особи - боржника.

Звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей, ОСОБА_1 зазначив, що останнє відоме місце проживання боржниці ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 .

До заяви долучено довідку Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради за № 805/28-03 від 22.05.2025 року, з якої вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 25.06.2018 р.; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 25.06.2018 р.; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 13.01.2020р. Інформація про реєстрацію інших осіб за вказаною адресою у відділі реєстрації проживання особи відсутня (.а.с.8).

На виконання вимог ч. 5 ст. 165 ЦПК України, судом першої інстанції направлено до Єдиного державного демографічного реєстру запит щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника.

Із отриманої судом інформації з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що ОСОБА_2 знята з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 з 13.11.2024 року.

На підставі викладеного, з`ясувавши в порядку частин 5 - 7 статті 165 ЦПК України, що місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника зареєстроване у встановленому законом порядку встановити неможливо, суд першої інстанції правомірно керувався ч. 9 ст. 165 ЦПК України та відмовив ОСОБА_1 у видачі судового наказу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при розгляді справ про стягнення аліментів на утримання дітей визначена альтернативна підсудність, тому він звернувся до суду за зареєстрованим місцем свого проживання, не спростовують вказаних висновків суду, оскільки підставою для відмови у видачі судового наказу стала не норма, зазначена у п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, а ч. 9 ст. 165 ЦПК України.

Приписи ч. 9 ст. 165 ЦПК України є спеціальною нормою, якою встановлена окрема імперативна підстава для відмови у видачі судового наказу, а відтак, посилання заявника на право звернення із заявою про видачу судового наказу за правилами альтернативної підсудності, встановленої ч. 1 ст. 28 ЦПК України, є безпідставними та не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 161 ЦПК України, особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

В даному випадку законодавцем встановлено, що стягувач, встановивши інформацію про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника, не позбавлений можливості звернутись до суду з повторною заявою про видачу судового наказу, або звернутися з позовною заявою в порядку спрощеного провадження, в тому числі і за правилами альтернативної підсудності.

Також апеляційним судом враховується, що без встановлення зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання фізичної особи - боржника, суд буде позбавлений можливості виконати вимоги ст. 169 ЦПК України щодо надсилання судового наказу боржнику, що в свою чергу призведе до неможливості набрання судовим наказом законної сили (ч. 1 ст. 172 ЦПК України).

Звернення ОСОБА_1 до суду з позовною заявою в порядку спрощеного позовного провадження за умов відсутності інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника не перешкоджає відкриттю провадження в справі відповідно до ч. 10 ст. 187 ЦПК України, оскільки подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, та відповідно ухваленню судового рішення в порядку позовного провадження, що буде належним процесуальним способом захисту її права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З приводу цього прецедентним є рішення ЄСПЛ у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулюванню з боку держави.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як безпідставні наведені доводи, з огляду на встановлення судом першої інстанції підстав, якими видача судового наказу імперативно заборонена (ч. 9 ст. 165 ЦПК України) і альтернативної процесуальної поведінки суду на власний розсуд не передбачає.

Інших доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома