Провадження № 2-н/643/2604/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2025 Суддя Салтівського районного суду міста Харкова Довготько Т.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини з ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернулася до Салтівського районного суду міста Харкова із заявою, в якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі однієї чверті заробітку (доходу).

Розглянувши подану заяву про видачу судового наказу, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, виходячи з наступного.

Підстави та порядок видачі судового наказу регламентовано положеннями Розділу ІІ Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 160 Цивільного процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Таким чином, наказне провадження - це спрощений вид цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються справи про стягнення з боржника грошових коштів і витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Спрощена правова процедура по видачі судового наказу обумовлена правовою природою вимог, що підлягають захисту шляхом видачі судового наказу.

У заяві повинно бути зазначено: найменування суду, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги (ч. 2 ст. 163 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються: документ, що підтверджує сплату судового збору; документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Зі змісту ст. 163 ЦПК України вбачається, що у наказному провадженні можливе задоволення лише документально підтверджених і безспірних вимог, тобто таких, що випливають із повністю визначених і неоспорюваних цивільно-правових відносин.

Частинами 1-3 ст. 181 Сімейного кодексу України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно із ч. 5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Таким чином, виходячи з вказаних вище положень законодавства України, зокрема імперативних приписів ч. 5 ст. 183 Сімейного кодексу України, з заявою про видачу судового наказу може звернутись той з батьків, разом з яким проживає дитина, при цьому обов`язок брати участь в утриманні дитини в грошовій і (або) натуральній формі покладається на того з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до ч. 4 ст.29 ЦК України місцем проживання малолітньої особи є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

З матеріалів заяви вбачається, що заявник зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, як зазначено в заяві про видачу судового наказу, заявник мешкає разом з дитиною у Німеччині.

Однак, до заяви про видачу судового наказу заявником в порушення ч.3 ст.163 ЦПК України не долучено доказів про місце проживання дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Так, представником заявника до заяви долучено копії документів, зміст яких викладений іноземною мовою.

Згідно ст. 10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа №10-рп/99) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Суди ухвалюють рішення та оприлюднюють їх державною мовою у порядку, встановленому законом. Текст судового рішення складається з урахуванням стандартів державної мови.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

Статтею 95 ЦПК України визначено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

До письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат». Пунктом 2.1. глави 8 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №296/5 від 22.02.2012, визначено, якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком.

Для перекладу надаються оригінали документів або їх нотаріально засвідчені копії.

Представником заявника до заяви долучену копії документів, складені іноземною мовою, поряд з цим подані документи не оформлені належним чином, та не дають суду належним чином зрозуміти їх зміст.

Великою Палатою Верховного Суду неодноразово наголошувалося, що процесуальні документи мають подаватися до суду лише державною мовою (справа № 9901/12/20, провадження №11-56заі20, справа №826/7329/17, провадження № 11-28заі21).

Отже, вищезазначена обставина позбавляє суд можливості перевірити наявність у заявника права вимоги на стягнення аліментів, як у особи, з якою проживає дитина.

Суддя відмовляє у видачі судового наказу, зокрема, якщо заява подана з порушеннями вимог ч. 3 ст. 163 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 165 ЦПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Враховуючи вищевикладене, судом із поданої заяви не встановлено наявності у заявника безспірного права грошової вимоги, адже не надано належного підтвердження того, що дитина мешкає саме разом із заявником та, відповідно, перебуває на її утриманні, внаслідок чого суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, оскільки заява подана з порушеннями вимог ч. 3 ст. 163 ЦПК України.

Крім того, суд враховує, що судовий наказ про стягнення аліментів, виходячи з положень ч. 1 ст. 170, п. 4 ч. 1 ст. 161, а також ч. 3 ст. 167 ЦПК України, не може бути скасований та не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, у зв`язку з чим суд зобов`язаний достовірно встановити безспірність вимог стягувача.

Керуючись ст. ст. 163, 165, 166 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини з ОСОБА_2 .

Роз`яснити ОСОБА_1 , що відмова у видачі судового наказу з вищевказаних підстав не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому ЦПК України, після усунення її недоліків.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що вона також має право звернутися з тими самими вимогами у позовному провадженні.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги, протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Т.М.Довготько