Єдиний унікальний номер справи 678/808/25
Провадження №2-678-362/25
06 серпня 2025 року селище Летичів
Летичівський районний суд Хмельницької області в складі:
головуючого - судді Лазаренка А. В.,
за участю секретаря судового засідання Непийвода Л. Д.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду селище Летичів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Капабланка», про стягнення заборгованості щодо сплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, вихідної допомоги при звільненні і моральної шкоди,
22 травня 2025 року до суду надійшла позовна заява про стягнення заборгованості щодо сплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, вихідної допомоги при звільненні і моральної шкоди, за змістом якої позивач перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Капабланка» м. Хмельницький, вул. Зарічанська, 5, де працювала оператором АЗС 60 (селище Летичів Хмельницького району Хмельницької області).
У зв`язку з тим, що заробітна плата не виплачувалася вчасно, 11 березня 2025 року вона подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу про працю України з 14 березня 2025 року. Причиною подання заяви було несвоєчасна виплата заробітної плати, що є порушення колективного і трудового договорів.
22 травня 2025 року ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження у справі.
06 серпня 2025 року представник позивача Бригида В. В. подав заяву про розгляд справи у їхню відсутність, позовні вимоги підтримують.
Представник відповідача, будучи неодноразово належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився.
Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши надані докази, суд приходить до наступних висновків..
Згідно з частиною 1 статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Встановлено, що за наказом ТОВ «КАПАБЛАНКА» № 385/к від 24 листопада 2022 року ОСОБА_1 прийнято на роботу оператором заправних станцій, а з 14 березня 2025 року на підставі наказу № 284/к її було звільнено на підставі ст. 38 КЗпПУ розторгнення безстрокового трудового договору з ініціативи працівника без поважної причини.
З матеріалів справи, зокрема, наданих відповідачем вих. №315 від 29 травня 2025 року та розрахунково-платіжних відомостей), вбачається, що сума нарахованої, але невиплаченої ОСОБА_1 заробітної плати становить: за листопад 2024 р. 8528,58 грн., грудень 2024 р. 8418,99 грн., січень 2025 р. 9377,50 грн., лютий 2025 р. 6871,72 грн., березень 2025 р. (в тому числі за невикористану відпустку) 5120,35 грн.
Так, відповідно до листа ТОВ «Капабланка» вих. №315 від 29 травня 2025 року, заборгованість перед ОСОБА_1 по заробітній платі становить 49 280 грн. 99 коп. Після утримання податків належить до виплати 38 317 грн. 14 коп.
Відповідно до п. 3.1 Колективного договору ТОВ «Капабланка», затвердженого на конференції учасників трудового колективу ТОВ «Капабланка» протоколом № 1 від 19 червня 2023 року, який зареєстрований в Управлінні праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради 19 вересня 2023 року під № 108/23, передбачено, що заробітна плата сплачується працівникам у грошових знаках, що мають законний обіг на території України, 7 та 23 числа кожного місяця, а коли день виплати заробітної плати збігається із вихідним днем напередодні цього дня.
Перевіркою Державної служби з питань праці підтверджено факт наявності заборгованості із виплати заробітної плати, що є порушенням ст. 115 Кодексу законів про працю України; порушення вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України, а саме не виплата всіх сум, які підлягають виплаті в день звільнення.
Щодо розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні варто зазначити, що відповідач як роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, а тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
За змістом абз. 3 п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до приписів ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.
Пункт 8. розділу ІV Порядку передбачає, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Позивач розраховує середній заробіток за час затримки розрахунку за період з листопада 2024 року по травень 2025 року, та просить стягнути 57 059,88 грн. (за 151 робочий день). Проте, суд не погоджується з наданим розрахунком позивача.
Як вбачається з висловленої позиції Держпраці (Лист від 30 листопада 2023 року №4206/2/2.1-23а), подією, з якою пов`язана виплата за час затримки остаточного розрахунку, вважається день звільнення. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Виплата працівнику його середнього заробітку здійснюється за весь час затримки по день фактичного розрахунку (в робочих днях, починаючи з наступного після звільнення дня).
Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.
Таким чином, розрахунок слід проводити з наступного після звільнення дня по день фактичного розрахунку та вказаний строк не може перевищувати шість місяців.
Враховуючи, що станом на дату винесення рішення суду у справі, відповідачем не праведно розрахунків з позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, розрахунок проводиться з 15 березня 2025 року (наступного після звільнення дня) по 06 серпня 2025 року.
Отже, за період затримки розрахунку при звільненні, який складає 105 робочих днів, сума відшкодування становить 39 677,40 грн. (105 днів х 377,88 грн).
Також суд враховує, що відповідач фактично проти задоволення позовних вимог не заперечив, надав докази заборгованості по заробітній платі.
Щодо вихідної допомоги при звільненні
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 640/9375/20, за своєю суттю і призначенням вихідна допомога при звільненні і середній заробіток, стягнення/виплату якого передбачено статтями 117, 235 КЗпП є різними виплатами, адже мають різну правову природу. У контексті спірних правовідносин варто зауважити, що стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП є своєрідною відповідальністю відповідача за невиплату вихідної допомоги (під час звільнення). Водночас вихідна допомога розглядається як гарантія (у грошовій формі) працівникові, звільненому з об`єктивних причин.
Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08лютого 1995 року № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Згідно абз. 3 п. 4 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до ст. 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 3) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38-39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснив порушення законодавства про працю, що полягає у невиплаті заробітної плати, не видано трудову книжку, не ознайомлено з наказом про звільнення, не проведено розрахунок в день звільнення, не виконано припису про усунення виявлених порушень законодавства про працю.
У зв`язку з цим, вимоги ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги при звільненні є обґрунтованими.
Кількість робочих днів у грудні 2024 рокі 22, у січні 2025 року 23, у лютому 2025 року 20, загалом 65 робочих днів. Середня кількість робочих днів становить 21,6667 (65/3).
Середній заробіток за місяць: 377,88 * 21,6667 = 8 187,52 грн.
Вихідна допомога за 3 місяці: 8 187,4 * 3 = 24,562,20 грн.
Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення із ТОВ «КАПАБЛАНКА» на користь позивача заборгованості щодо сплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, вихідної допомоги при звільненні.
При цьому, системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Такого висновку дійшла у пунктах 86-90 своєї постанови від 08.12.2021 по справі № 9901/407/19 Велика Палата Верховного Суду.
Згідно роз`яснень, викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині.
Таким чином, призначені до стягнення суми середнього заробітку, вихідної допомоги при звільненні, підлягають виплаті з утриманням установлених законодавством України податків і зборів, проте їх нарахування проводяться при виплаті присудженої судом суми.
Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди
Відповідно до вимог ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
В судовому засіданні доведено та підтверджено порушення ТОВ «КАПАБЛАНКА» законних прав позивача, що призвело до її душевних страждань та погіршення стану здоров`я, що, на думку суду, є безумовною підставою для компенсації заподіяної моральної шкоди.
Забезпечення позову.
Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Судовий збір
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем сплачено судовий збір за подачу позовної заяви до суду у сумі 1211,20 грн. та за заяву про забезпечення позову 605 грн. 60 коп.
У зв`язку з тим, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір, оскільки такі витрати є обґрунтованими та безпосередньо пов`язані із розглядом справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
На підставі викладеного, керуючись ст. 55 Конституції України, ст.ст. 2, 38, 44, 94, 97, 115-116, 221, 233, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 1, 27 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 4, 19, 42, 43, 48, 49, 175, 177, 274, 430 Цивільного процесуального кодексу України,
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Капабланка» на користь ОСОБА_1 :
38 317 грн. 14 коп. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати під час звільнення;
39 677,40 грн. середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати (сума визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів);
24 562 грн. 20 коп. вихідної допомоги при припиненні трудового договору (сума визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів).
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Капабланка» на користь ОСОБА_1 20 000 грн. 00 коп. моральної шкоди.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Капабланка» на користь ОСОБА_1 1816 грн. 80 коп. судового збору.
Рішення в частині стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Вжиті ухвалою Летичівського районного суду Хмельницької області від 26 травня 2025 року (678/808/25) заходи забезпечення позову у виді арешт уна грошові кошти ТОВ «Капабланка» (, місцезнаходження: вулиця Олександрівська, будинок 5, місто Чернігів, Чернігівська область, поштовий індекс 14034), р/р НОМЕР_1 в філії Хмельницьке обласне управління АТ «Ощадбанк», код банку (МФО 315784) в межах суми позовних вимог, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Летичівським районним судом Хмельницької області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

УЧАСНИКИ СПРАВИ:

ПОЗИВАЧ: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає: АДРЕСА_1 , відсутній зареєстрований кабінет в ЄСІТС.

ПРЕДСТАВНИК ПОЗИВАЧА: адвокат Бригида Валентин Віталійович, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 , наявний зареєстрований Електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС.

ВІДПОВІДАЧ: Товариство з обмеженою відповідальністю «Капабланка», , місцезнаходження: вулиця Олександрівська, будинок 5, місто Чернігів, Чернігівська область, поштовий індекс 14034, згідно позовної заяви - вул. Зарічанська, 5, м. Хмельницький, Хмельницької області, поштовий індекс 29000, наявний зареєстрований кабінет в ЄСІТС.

Суддя підпис А. В. Лазаренко

Суддя А. В. Лазаренко