Номер справи 171/2656/25
Номер провадження 2/171/1692/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.25 року м. Апостолове

Апостолівський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Ліпчанського С.М. за участю секретаря судового засідання Бахтіярової Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Апостолівської міської ради про встановлення юридичних фактів, визнання права власності на спадщину за заповітом,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , звернулася до суду з даним позовом, в обгрунтування якого зазначила, що 09.07.2025 року вона звернулася до Апостолівської державної нотаріальної контори Криворізького району Дніпропетровської області із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Постановою державного нотаріуса Апостолівської ДНК Штельмак Н.А. від 09.07.2025 року позивачу відмовлено у вчиненні вищевказаної нотаріальної дії, так як позивач не може підтвердити факт родинних відносин спадкодавця ОСОБА_3 з померлою ОСОБА_4 , а також не може підтвердити факт складення ОСОБА_3 заповіту на її ім`я в зв`язку з розбіжностями в прізвищах позивача « ОСОБА_5 » та особи, на користь якої заповідано майно, - « ОСОБА_6 ». Вказане стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

В судове засідання позивач та її представник не прибули, представником позивача подано заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судове засідання не прибув, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності, встановив наступні фактичні обставини.

11.06.1964 року на будинок АДРЕСА_1 виконавчим комітетом Апостолівської міської ради депутатів трудящих Дніпропетровської області на підставі рішення вказаної міської ради № 24 від 10.06.1964 року видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 , відповідно до якого власниками домоволодіння є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві особистої власності.

У свідоцтві зазначено, що вказане свідоцтво видане замість свідоцтва про право спадкування від 18.01.1960 року № 69.

Вказаний будинок ОСОБА_4 та ОСОБА_3 успадкували після смерті ОСОБА_8 , який є чоловіком ОСОБА_4 та батьком ОСОБА_3 .

Право власності на домоволодіння зареєстровано в Нікопольському БТІ в реєстровій книзі за № 2-66. Відповідно до записів у свідоцтві на право особистої власності на підставі рішення міської ради (номер рішення та дата не зазначені) АДРЕСА_2 .

Факт належності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві особистої власності житлового будинку в АДРЕСА_3 , підтверджується записами в технічному паспорті на житловий будинок, виготовлений Нікопольським БТІ 10.02.1978 року.

За даними будинкової книги по домогосподарству, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 , власниками домогосподарства були ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які вперше були зареєстровані за вказаною адресою 28.07.1956 року. На момент реєстрації ОСОБА_3 був неповнолітнім.

Розпорядженням Апостолівського міського голови № 40-р від 12.02.2016 року вулицю Радянська перейменовано на вулицю Гетьмана Сагайдачного.

Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб по АДРЕСА_4 , за період з 29.01.1988 року по 26.05.2025 року, виданої ЦНАП виконкому Апостолівської міської ради 26.05.2025 року:

- позивач ОСОБА_1 зареєстрована у вказаному будинку ІНФОРМАЦІЯ_2 по теперішній час,

- цивільний чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований у вказаному будинку з 29.01.1988 року по 25.05.2001 року (до дня смерті),

- мати чоловіка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , була зареєстрована з 14.08.1979 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 (до дня смерті).

На даний час свідоцтво про народження ОСОБА_3 не збереглося і позивач позбавлена можливості надати до нотаріальної контори документ на підтвердження родинних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , так як архів за 1938 рік в органах реєстрації актів цивільного стану не зберігся.

Вказана обставина підтверджується відповідями на запити державного нотаріуса, які містяться в матеріалах спадкової справи до майна померлого ОСОБА_3 .

Оскільки спірне домоволодіння перебувало у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який фактично прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_4 та в подальшому все своє майно заповів позивачу, то на даний час виникла необхідність встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Факт родинних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтверджується довідкою ЦНАП виконкому Апостолівської міської ради від 26.05.2025 року, у якій ОСОБА_4 вказана як мати ОСОБА_3 ; вказані особи мають спільне прізвище « ОСОБА_9 » (в документах на домоволодіння - свідоцтві на право власності, технічному паспорті, будинкової книги - зазначено, що їх власниками є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ); та обставина, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані у вищевказаному будинку одночасно 28.07.1956 року, разом проживали в будинку до дня смерті також підтверджує їх родинні відносини. Крім того, ОСОБА_3 на час реєстрації в будинку був неповнолітнім, тобто його реєстрація здійснена за місцем реєстрації матері.

Крім того, згідно письмових пояснень ОСОБА_10 вона проживає по АДРЕСА_5 з 12 вересня 1963 року. Її город розташований на межі з городом ОСОБА_4 , яка проживала по АДРЕСА_1 . Пізніше будинок АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_3 . ОСОБА_4 проживала у своєму будинку разом із сином ОСОБА_11 , проживала до дня смерті у 1993 році. Підтверджує, що ОСОБА_3 є дійсно сином ОСОБА_4 .

Згідно письмових пояснень ОСОБА_12 вона знає ОСОБА_4 з дитинства, так як вони далекі родичі. Зі своєю сім`єю вона з 1976 року проживає по АДРЕСА_6 . ОСОБА_4 проживала по сусідству через город, проживала разом зі своїм сином ОСОБА_11 до дня своєї смерті. Достовірно знає, що ОСОБА_3 син ОСОБА_4 .

П.5 ч.2 ст.293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.

На підставі викладеного та враховуючи надані докази, суд вважає доведеним факт родинних відносин, а саме факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Щодо належності позивачу заповіту від імені ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Штефан В.В. 05 серпня 1998 року, суд зазначає наступне.

Позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 в с. Озера Коростишівського району Житомирської області.

21.02.1995 року позивач за згоди ОСОБА_3 зареєструвалася за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за вказаною адресою до цього часу.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Штефан В.В. 05 серпня 1998 року та зареєстрований в реєстрі за № 1287.

Відповідно до змісту вказаного заповіту ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і все те, що йому буде належати на день смерті, заповів ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

У встановлений законом строк - 04 липня 2001 року позивач звернулася до Апостолівської ДНК із заявою про прийняття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Апостолівської ДНК Штельмак Н.А. від 09.07.2025 року позивачу відмовлено у свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як позивач, зокрема, не може підтвердити факт складення ОСОБА_3 заповіту на її ім`я в зв`язку з розбіжностями в прізвищах позивача « ОСОБА_5 » та особи, на користь якої заповідано майно, - « ОСОБА_6 ».

Частиною 7 ст.19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частини 1 та пункт 5 частини 2 ст.293 КПК України встановлюють, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з пунктом 6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

За положеннями ст.ст.1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

У відповідності до ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною 1 ст.1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, які визначені в заповіті. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Як видно з копії паспорту позивача, виданого 16.06.2000 року Апостолівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, прізвище, ім`я та по-батькові позивача українською мовою - « ОСОБА_1 », російською - « ОСОБА_1 ».

Згідно заповіту спадкодавець призначив спадкоємцем усього належного йому на момент смерті майна « ОСОБА_1 » .

У п.71 рішення у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив, що принцип належного врядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Разом з тим, потреба виправити допущену в минулому помилку не повинна непропорційним чином утручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки держоргану має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.03.2021 року (справа № 692/1164/18, провадження №61-14767св20) розбіжності щодо прізвища, імені та батькові спадкодавця в свідоцтві про смерть та в заповіті на переконання суду, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви. Хоча заповіт містить технічні помилки, але вказаним правочином було оформлено дійсне волевиявлення спадкодавця на розпорядження належним йому майном на випадок його смерті у присутності нотаріуса, яка засвідчила заповіт, та при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання, нотаріус встановила особу заповідача, перевірила його дієздатність, роз`яснила заповідачу зміст статей 1241,1307ЦК України та посвідчила особистий підпис на заповіті. При складанні та посвідченні заповіту дотримано таємницю заповіту відповідно до статті 1255 ЦК України. Наявність технічних помилок не спростовує волевиявлення заповідача та не свідчать про порушення вимог щодо форми і порядку посвідчення заповіту.

Окрім того, наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 522/904/16-ц та від 3 липня 2019 р. у справі № 725/2412/15-ц).

Державний нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва у зв`язку із наявними розбіжностями щодо прізвища, яке є у позивача, та прізвища, що зазначено у заповіті (спадкоємця), які унеможливлюють встановлення факту належності заповіту позивачу.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що помилка в написанні прізвища позивача була зумовлена допущеною орфографічною помилкою, що в сукупності з іншими доказами дозволяє встановити факт належності заповіту від імені ОСОБА_3 саме позивачу, тому суд доходить висновку про встановлення юридичного факту, що заповіт від імені ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Штефан В.В. 05 серпня 1998 року, зареєстрований в реєстрі за № 1287 та в Спадковому реєстрі за номером 772522, належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка зареєстрована в АДРЕСА_4 .

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживав в АДРЕСА_3 з 28.07.1956 року і до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з ОСОБА_3 проживала його мати ОСОБА_4 .

Вказаний будинок на праві особистої власності належав ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_4 .

Факт належності будинку на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 11.06.1964 року, технічним паспортом на вищевказаний будинок, даними будинкової книги.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Спадщину після смерті ОСОБА_4 фактично прийняв її син ОСОБА_3 , який перед смертю та на час відкриття спадщини проживав разом з нею.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_7 , тобто під час дії Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року (далі ЦК УРСР), то положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування майна померлого.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з положеннями статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, відповідно до положень ст.549 ЦК УРСР ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 , оскільки він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, зокрема, житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_3 .

За життя ОСОБА_3 вирішив заповісти все належне йому майно позивачу.

З цією метою ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Штефан В.В. 05 серпня 1998 року та зареєстрований в реєстрі за № 1287.

Відповідно до змісту вказаного заповіту ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і все те, що йому буде належати на день смерті, заповів ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

У встановлений законом строк - 04 липня 2001 року позивач відповідно до положень статті 549 ЦК УРСР звернулася до Апостолівської ДНК із заявою про прийняття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Апостолівської ДНК Штельмак Н.А. від 09.07.2025 року позивачу відмовлено у свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як позивач, зокрема, не може підтвердити факт складення ОСОБА_3 заповіту на її ім`я в зв`язку з розбіжностями в прізвищах позивача « ОСОБА_5 » та особи, на користь якої заповідано майно, « ОСОБА_6 ».

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, до спадкових правовідносин застосовуються норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, а саме ЦК УРСР від 18.07.1963 року.

Відповідно до ч.1 ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений (ст.541 ЦК УРСР).

В постанові державного нотаріуса Штельмак Н.А. від 09.07.2025 року зазначено, що після смерті ОСОБА_3 спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР, не має. Вказана обставина підтверджується матеріалами спадкової справи до майна померлого ОСОБА_3 , яка витребувана судом з Апостолівської державної нотаріальної контори.

Отже, позивач є єдиним спадкоємцем майна померлого ОСОБА_3 на підставі заповіту від 05.08.1998 року.

До спадкового майна входить житловий будинок садибного типу з відповідними господарськими та побутовими будівлями (басейна, вбиральня, літня кухня, підвал, душ), що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , право власності на частину якого мав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння від 11.06.1964 року, виданого виконавчим комітетом Апостолівської міської ради депутатів трудящих Дніпропетровської області та зареєстрованого в Нікопольському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 2-66, а частину вказаного житлового будинку садибного типу з відповідними господарськими та побутовими будівлями ОСОБА_3 успадкував після смерті своєї матері, оскільки фактично прийняв спадщину, але за життя не оформив свої спадкові права та не отримав свідоцтво про право на спадщину.

З метою оформлення спадкових прав позивач замовила технічну інвентаризацію вищевказаного будинку, що підтверджується листом про наявність технічної інвентаризації від 01.07.2021 року, ідентифікатором об`єкта будівництва та технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 01.07.2001 року.

До складу вищевказаного об`єкту нерухомого майна входять житловий будинок, літня кухня, вбиральня, підвал з входом, душ, басейна.

Оскільки ОСОБА_3 не оформив спадкові права на частку будинку, що належить його матері ОСОБА_4 , позивач в позасудовому порядку позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування за заповітом.

На підставі викладеного, дослідивши докази у їх сукупності, суд доходить висновку про підставність позовних вимог та визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , права власності на житловий будинок садибного типу з відповідними господарськими та побутовими будівлями (басейна, вбиральня, літня кухня, підвал з входом, душ), що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння від 11.06.1964 року, виданого виконавчим комітетом Апостолівської міської ради депутатів трудящих Дніпропетровської області та зареєстрованого в Нікопольському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 2-66, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись ст.ст.2, 13, 76-81, 89, 247, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 354-355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Апостолівської міської ради про встановлення юридичних фактів, визнання права власності на спадщину за заповітом задовольнити.

Встановити факт родинних відносин, а саме юридичний факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Встановити факт, що заповіт від імені ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Штефан В.В. 05 серпня 1998 року, зареєстрований в реєстрі за № 1287 та в Спадковому реєстрі за номером 772522, належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка зареєстрована в АДРЕСА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , право власності на житловий будинок садибного типу з відповідними господарськими та побутовими будівлями (басейна, вбиральня, літня кухня, підвал з входом, душ), що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння від 11.06.1964 року, виданого виконавчим комітетом Апостолівської міської ради депутатів трудящих Дніпропетровської області та зареєстрованого в Нікопольському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 2-66, в порядку спадкування за заповітом, що посвідчений приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Штефан В.В. 05 серпня 1998 року, зареєстрований в реєстрі за № 1287, після смерті ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 06 серпня 2025 року.

Суддя С.М.Ліпчанський