Номер провадження: 22-ц/813/2533/25
Справа № 521/5067/24
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області

представник позивача - Бурденюк Вікторія Олександрівна

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бурденюк Вікторії Олександрівни, яка діє в інтересах Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 05 серпня 2024 року, ухвалене у складі судді Плавич І.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених сум пенсійних витрат,-

встановив:

Короткий зміст обставин справи

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 2 421 504, 00 грн. та судові витрати.

Вимоги обґрунтовує тим, що на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області перебуває ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка отримує щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

На виконання постанови Малиновського районного суду від 16.03.2016 року, по справі №521/4667/16-а (набуло чинності на підставі ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2016 року). Відповідачу було призначено щомісячне довічне утримання суддів у відставці в розмірі 90 %, згідно з положеннями ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відповідно довідки апеляційного суду Одеської області про заробітну плату, починаючи з 19 лютого 2016 року.

На виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 08.07.2016 року по справі №521/4667/16-а ОСОБА_1 проведено перерахунок довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру з 19.02.2016 року.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 року по справі №420/5743/20 внаслідок некоректного проведеного перерахунку модулем «Макетна обробка» по ЕПС ОСОБА_1 в листопаді 2020 року перераховано щомісячне довічне утримання в розмірі 82 % (замість вірного 50 %), виходячи з розміру середньомісячного заробітку 236475,00 грн. (на підставі довідки Одеського апеляційного суду від 04.03.2020 №06-21/247/2020).

Розмір грошового утримання склав 193909,50 грн. (рішення від 02.11.2020).

Для приведення пенсійної справи у відповідність в червні 2023 року проведено перерахунок пенсії у розмірі 50 % середньомісячного заробітку, обчисленого за вищевказаною довідкою (рішення від 07.06.2023).

Довічне грошове утримання з 19.02.2020 року призначено у розмірі 118237,50 грн.

У зв`язку з чим виникла переплата пенсії в сумі 2 421 504,00 грн. за період з 01.11.2020 року по 30.06.2023 року та прийнято рішення про прийняття суми переплати пенсії на облік від 19.06.2023 року №2198.

Про утворення переплати ОСОБА_1 було повідомлено листом №1500-0504-8/80021 від 21.06.2023 року.

Відповідач до Головного управління не з`явилася, суму переплати не погашено.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 05 серпня 2024 року у задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених сум пенсійних витрат - відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що позивач не надав суду доказів неправомірної поведінки пенсіонера або надання ним неправдивих документів для призначення або перерахування пенсії; нарахування пенсії проведено позивачем добровільно, за відсутності рахункової помилки та недобросовісності з боку набувача коштів, а тому правових підстав для задоволення позову згідно ст. 1212 ЦК України, суд не знайшов.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області Бурденюк Вікторія Олександрівна звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просила суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що суд першої інстанції при вирішенні справи по суті неправильно застосував норми матеріального права та висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога про стягнення надміру виплачених сум пенсійних виплат у сумі 2421504,00 грн які мали місце у зв`язку з безпідставною виплатою пенсії у більшому розмірі за відсутності відповідного права.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що Головним управлінням не доведено факту недобросовісності відповідача та безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ст. 1215 ЦК України, оскільки до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. 1212 ЦК України.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги відповідач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін, як обґрунтоване і повністю відповідає нормам матеріального й процесуального права.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду. В судове засідання не зявилися, представник позивача просила слухати справу без участі позивача, не заперечував проти слухання справи, клопотань про відкладення не надходило, що у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області перебуває ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка отримує щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до рішення Вищої ради юстиції №782/0/15-15 від 22.10.2015 року, було внесено подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Одеської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

На виконання постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 16.03.2016 року по справі №521/4667/16-а, позивачу з 19.02.2016 року було призначено до виплати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% суддівської винагороди без обмеження її граничного розміру, відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ (в редакції, чинній на час виходу позивача у відставку).

У зв`язку із зміною складових суддівської винагороди, 04.03.2020 року Одеський апеляційний суд видав позивачу довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №06-21/247/2020, згідно якої станом на 01.01.2020 року її суддівська винагорода, яка враховується для призначення/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, складає 236 475,00 грн. (довідка видана на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів», рішення Конституційного Суду України №2-р/2020 від 18.02.2020 року).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 року по справі №420/5743/20 було визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06.03.2020 року №60 про відмову в перерахунку позивачу щомісячного довічного грошового утримання згідно заяви від 05.03.2020 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 як судді у відставці, згідно із довідкою Одеського апеляційного суду від 04.03.2020 року №06-21/247/2020, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020 року.

В листопаді 2020 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 року по справі №420/5743/20, Головним управлінням було проведено перерахунок та виплату пенсії позивача з 19.02.2020 року на підставі довідки Одеського апеляційного суду від 04.03.2020 року №06-21/247/2020.

Згідно наданої відповідачем до суду службової записки від 09.08.2023 року №10559/05-16 у червні 2023 року позивачу було перераховано щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 50% згідно із довідкою Одеського апеляційного суду від 04.03.2020 року №06-21/247/2020 (протокол від 07.06.2023 року), та у такому відсотковому розмірі здійснюється його виплата.

20.07.2023 року позивач звернулась із зверненням до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо з`ясування підстав зменшення виплати їй щомісячного довічного грошового утримання до 50%.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року у справі № 420/31861/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо незарахування до стажу роботи на посаді судді ОСОБА_1 при визначенні з 01.07.2023 року розміру її довічного грошового утримання судді у відставці календарного періоду її роботи на посаді консультанта по статистиці та спецроботі відділу юстиції виконкому Одеської обласної Ради народних депутатів.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести з 01.07.2023 року перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 згідно з довідкою Одеського апеляційного суду від 04.03.2020 року №06-21/247/2020 із зарахуванням до стажу роботи на посаді судді позивача календарного періоду її роботи на посаді консультанта по статистиці та спецроботі відділу юстиції виконкому Одеської обласної Ради народних депутатів з 25.02.1985 року по 01.03.1993 року, із врахуванням раніше виплачених сум.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі № 420/31861/23 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року залишено без задоволення.

Для приведення пенсійної справи у відповідність в червні 2023 року проведено перерахунок пенсії у розмірі 50 % середньомісячного заробітку, обчисленого за вищевказаною довідкою (рішення від 07.06.2023).

Довічне грошове утримання з 19.02.2020 року призначено у розмірі 118237,50 грн.

У зв`язку з чим виникла переплата пенсії в сумі 2 421 504,00 грн. за період з 01.11.2020 року по 30.06.2023 року та прийнято рішення про прийняття суми переплати пенсії на облік від 19.06.2023 року №2198.

Про утворення переплати ОСОБА_1 було повідомлено листом №1500-0504-8/80021 від 21.06.2023 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування надмірно виплаченої пенсії, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів недобросовісності та вчинення протиправних дій з боку ОСОБА_1 .

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом позову у цій справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача розміру надмірно виплаченої пенсії за період з 01.11.2020 року по 30.06.2023 року.

За ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, то стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15, Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №910/1531/18.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Відповідно доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положенням ст. 1212 ЦК України суд апеляційної інстанції не бере до уваги.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Вказані положення відповідають визначенню пенсії, наведеному у ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV, згідно якої пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно ст.50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи з судовому порядку.

В силу ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові стягуються лише у випадку зловживання з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями тощо).

Отже, стягнення виплаченої надміру суми пенсії можливе за наявності однієї з двох умов: зловживання з його боку або подання страхувальником недостовірних даних. Вищевказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, як правильно визнав суд першої інстанції, відсутня будь-яка підстава для відповідальності ОСОБА_1 та стягнення з неї коштів.

Згідно п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Таким чином, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст.1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у ст. 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, провадження № 14-445цс18, дійшла висновку, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, що жодного з цих трьох критеріїв для незастосування ст.1215 ЦК України позивач не навів, в діях ОСОБА_1 відсутні ознаки недобросовісності та ознаки порушень закону. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач вчинив будь-які зловживання зі свого боку або подав позивачу недостовірні дані під час нарахування (перерахунку) та виплати їй довічного грошового утримання судді. Тобто позивачем не доведено факту недобросовісності відповідача.

Така правова позиція відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові 27 лютого 2019 року у справі №404/4822/ 15-ц; № 14-55цс19 (пункт 30 позиції Верховного Суду) та загалом сформованій у цих правовідносинах судовій практиці. Крім того, як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі №753/15556/15 (провадження №14-445цс18), правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і, відповідно, тягар доказування недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що матеріали справи не містять достатніх та достовірних доказів того, що ОСОБА_1 вчинила якісь недобросовісні дії для невірного нарахування їй пенсії у період з 01.11.2020 по 30.06.2023, а тому підстав для її повернення не встановлено.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ухвалив :

Апеляційну скаргу Бурденюк Вікторії Олександрівни, яка діє в інтересах Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 05 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова