Справа № 712/5031/25
Провадження № 2-о/712/156/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого - судді Пономаря В.О.,

за участі: секретарів судового засідання Кеденко Я.О., Копаєвої Є.В., Чорнуцької І.Ю., Васильєвої Д.А.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

представників заінтересованої особи Зубалій Н.А., Молчанович Н.О.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Черкаської міської ради в особі Виконавчого комітету Черкаської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гаврилов Дмитро Олексійович, звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без участі матері - ОСОБА_3 .

В обґрунтування заяви зазначено, що заявник є батьком та єдиним законним представником дитини, з якою проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками внутрішньо переміщених осіб. Після переміщення з території Донецької області вони проживають удвох. Мати дитини участі в її утриманні та вихованні не бере, матеріальної допомоги не надає, не спілкується та місце її перебування заявнику невідоме.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.02.2025 у справі № 712/14051/24 стягнуто з матері аліменти на користь заявника, а також встановлено, що син перебуває на утриманні батька. Навчальний заклад, у якому навчається дитина, підтвердив відсутність участі матері у виховному процесі. Факт самостійного виховання також можуть підтвердити свідки.

Заявник посилається на положення п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та п. 4 додатку 5 до Порядку проведення призову на військову службу під час мобілізації, затвердженого постановою КМУ від 16.05.2024 № 560, згідно з якими для отримання відстрочки від мобілізації особа, яка самостійно виховує дитину, має надати рішення суду про встановлення відповідного факту.

З огляду на це, встановлення зазначеного факту необхідне для забезпечення його права на відстрочку від призову та захисту прав неповнолітнього сина.

Ухвалою суду від 29.04.2025 відкрито окреме провадження у справі з викликом в судове засідання заявника та заінтересованих осіб.

Заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, підтримали з підстав, зазначених в ній, просили її задовольнити. Заявник ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснив, що з матір`ю свого сина ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі не перебував. Із 2020 року місце перебування останньої йому невідоме, за його припущеннями вона перебуває за межами України, зв`язок з нею не підтримується. Увесь цей час заявник самостійно здійснює матеріальне утримання та виховання сина, забезпечує його потреби та догляд. У 2024 році він разом із сином евакуювався з м. Костянтинівка Донецької області до м. Черкаси у зв`язку з воєнними діями, обравши це місто для проживання через наявність у ньому знайомого, який надав допомогу з облаштуванням. На новому місці проживання він офіційно зареєстрований як внутрішньо переміщена особа, орендує квартиру та підробляє вантажником на залізничному вокзалі. Син, ОСОБА_4 , продовжує навчання дистанційно у Костянтинівському закладі загальної середньої освіти. Мати жодним чином не бере участі в утриманні чи вихованні дитини, матеріальної допомоги не надає, спілкування з дитиною не підтримує.

Представник заінтересованої особи Органу опіки та піклування Черкаської міської ради Молчанович Н.О. у прийнятті рішення поклалася на розсуд суду.

Заінтересована особа ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою, не з`явилася в судове засідання.

Також в судове засідання не з`явився представник заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши доводи заяви, письмові докази, показання свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо у цій справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівці реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 29.04.2014 складено відповідний актовий запис № 216. Батьком записаний ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_3 .

Довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб № 7102- та № 7102- від 07.10.2024 підтверджується місце проживання позивача та сина за однією адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із актом обстеження умов проживання від 18.04.2025 № 256, складеного працівниками служби у справах дітей Черкаської міської ради у кімнаті вказаної квартири, в якій проживають ОСОБА_1 та його син ОСОБА_4 , створені належні умови для проживання малолітнього ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.02.2025 у справі № 712/14051/24 стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.11.2024 та до досягнення повноліття дитиною.

Суд бере до уваги, що надані заявником пояснення та письмові докази у своїй сукупності підтверджуються також і усними показаннями свідків, які були безпосередньо допитані в судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_5 повідомила, що з 2024 року ОСОБА_1 орендує квартиру, яка належить її дочці, та проживає в ній разом із сином. Свідок охарактеризувала заявника з позитивної сторони, зазначила, що у квартирі завжди чисто, заявник особисто займається вихованням і розвитком дитини, а матір останньої ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_6 підтвердив, що знайомий із ОСОБА_1 з початку 1990-х років і знає його як особу, яка самостійно виховує сина без участі матері. Він зазначив, що з колишньою цивільною дружиною заявника малознайомий, але йому відомо, що вона не брала належної участі у вихованні дітей, у тому числі дітей від попереднього шлюбу. За його словами, фактично з раннього віку дитини ОСОБА_1 здійснює її матеріальне забезпечення та виховання самостійно.

Свідок ОСОБА_7 , яка є класним керівником ОСОБА_4 протягом п`яти років, підтвердила, що з першого класу в навчальному процесі бере участь лише батько. Вона не бачила матір дитини та не має відомостей про її участь у вихованні чи спілкуванні з сином. Заявник регулярно відвідував батьківські збори, відгукувався на прохання школи про допомогу, а дитина перебуває в належному доглянутому стані.

Опитаний у судовому засіданні ОСОБА_4 підтвердив, що проживає з батьком, а матір останній раз бачив приблизно шість років тому, спілкування з нею відсутнє.

Оцінюючи вказані докази у сукупності з письмовими матеріалами справи, суд вважає, що вони узгоджуються між собою, є логічними, послідовними та не викликають сумнівів у їх достовірності. Показання свідків і пояснення дитини підтверджують, що з моменту фактичного припинення спільного проживання з матір`ю усі обов`язки щодо утримання, догляду та виховання неповнолітнього ОСОБА_4 безперервно і в повному обсязі виконує заявник.

Таким чином, у суду немає підстав сумніватися у наявності юридично значимого факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 неповнолітнього сина без участі матері. Встановлення цього факту необхідне заявнику для реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та п. 4 додатку 5 до Порядку, затвердженого постановою КМУ від 16.05.2024 № 560.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини встановленні ст. 150 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ч. 1 - 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

З огляду на мету звернення до суду та враховуючи, що вирішення даного питання пов`язане з підтвердженням юридичного факту, який безпосередньо впливає на реалізацію прав заявника та дитини, суд зазначає, що розгляд справи здійснюється в порядку окремого провадження. Таке провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 7 ст. 19 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1 статті 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам, при розгляді справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, слід мати на увазі, що згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Статтею 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, серед іншого, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку може бути встановлений факт перебування фізичної особи на утриманні.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Звертаючись до суду з зазначеною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник зазначив, що факт самостійного виховання та утримання ним малолітньої дитини має для нього юридичне значення та необхідний йому для забезпечення захисту прав та інтересів його малолітнього сина та враховуючи зміни в законодавстві щодо мобілізаційного періоду.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років за рішенням суду.

Згідно з Переліком документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» , що є додатком № 5 до відповідного «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Отже, виходячи з положень Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, підтвердженням самостійного виховання та утримання особою дитини є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Тобто, за наявності умов факту самостійного виховання та утримання дитини одним з батьків, суд може встановити відповідний факт, що впливає на права особи, як військовозобов`язаного.

При визначені юрисдикції та можливості розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства в окремому провадженні, суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Зокрема, як вбачається із поданих заявником пояснень, метою звернення заявника в даній справі з вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення, є обставини, які виникли внаслідок прийняття Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, який передбачає необхідність надання особою на підтвердження факту самостійного виховання і утримання нею малолітньої дитини, рішення суду про встановлення цього факту самостійного виховання дитини, як документа на підтвердження у особи підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

При цьому, предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту, який породжує у заявника можливість підтвердити свої права за п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ, у порядку, передбаченому Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16.05.2024 № 560.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, повноваження суб`єктів владних повноважень, визначені Конституцією та законами України. При здійсненні своїх владних управлінських функцій відповідно до законодавства вони діють на підставі та в межах наданих їм повноважень, у тому числі й щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Такі повноваження щодо встановлення того чи іншого факту мають бути чітко визначені у відповідних нормативно-правових актах. Встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідним суб`єктом владних повноважень виключає повноваження суду щодо встановлення такого факту в судовому порядку.

Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений в позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції.

Враховуючи, що у зазначених правовідносинах відсутній будь-який орган влади, до повноважень якого належить встановлення факту самостійного виховання та/або утримання дитини, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, факту самостійного виховання та/або утримання дитини, є суд цивільної юрисдикції на підставі ст. 19 та ч. 2 ст. 315 ЦПК України.

З огляду на вищевикладене, оскільки для підтвердження у особи права на оформлення відстрочки від призову на підставі положень п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ, є необхідним надання належних документів, передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16.05.2024 № 560, а саме: надання особою рішення про встановлення відповідного факту, а чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження, що в свою чергу обумовлено також тим, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, перелік яких не є вичерпним, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21, суд вважає що заявлена заявником вимога підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства за правилами окремого провадження.

Окрім того, суд вважає, що наведені вище норми законодавства свідчать про те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком своєї малолітньої дитини, не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, та має для заявника юридичне значення, а тому не існує перешкоди щодо встановлення судом факту, який має юридичне значення - факту самостійного виховання та утримання батьком своєї малолітньої дитини.

З огляду на викладене вище, судом, з досліджених в сукупності письмових доказів, а також показань свідків, які в порядку ст. 77, 78 ЦПК України, є належними та допустимими, встановлено, що заявник ОСОБА_1 , який є батьком малолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , самостійно утримує та виховує малолітнього сина, який перебуває на його (заявника) утриманні, дослідженими судом доказами також встановлено, що мати дитини ОСОБА_3 проживає окремо від сина, участі у його вихованні та утриманні не приймає, що, в свою чергу, також підтверджує факт здійснення заявником самостійного виховання малолітнього сина та його перебування на повному утриманні батька, при цьому, з урахуванням викладеного вище, та враховуючи мету встановлення зазначеного юридичного факту для заявника, документом, що підтверджує зазначену обставину - факт самостійного виховання малолітньої дитини одним з батьків, - може бути рішення суду. При цьому, зазначений юридичний факт породжує для заявника та його малолітнього сина юридичні наслідки, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення, та, крім того, встановлення даного факту необхідно заявнику з метою захисту прав та інтересів дитини, а також своїх прав та інтересів, як батька, що самостійно займається вихованням та утриманням дитини, на підставі чого суд приходить до висновку про доведеність і обґрунтованість заяви, та, відповідно, наявності визначених законом підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом, у зв`язку з чим понесені заявником судові витрати, що складаються з судового збору, - вважати по фактично понесеним останнім.

Керуючись ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265, 315 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Черкаської міської ради в особі Виконавчого комітету Черкаської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 11.08.2025.

Учасники справи:

Заявник: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Заінтересована особа 1: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Черкаської міської ради, адреса: вул. Благовісна, 170, м. Черкаси.

Заінтересована особа 2: ОСОБА_3 , відомості щодо РНОКПП в матеріалах справи відсутні, адреса: АДРЕСА_3 .

Заінтересована особа 3: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя В.О. Пономар