Справа № 445/2734/23 Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б.
Провадження № 22-ц/811/1072/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю представника позивачки Остапіва Р.Ю., відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідачки Кушпети І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Остапіва Романа Юрійовича на рішення Буського районного суду Львівської області від 28 лютого 2025 року в складі судді Кос І.Б. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів, -

встановив:

У грудні 2024 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів, в якому просила: визнати недійсним договір позики від 01.08.2022 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; в порядку застосування наслідків недійсності правочину стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 51082,18 доларів США.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка покликалася на те, що з 11 грудня 2015 року вона є дружиною позичальника ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті чоловіка позивачка знайшла в його документах розписку від 01.08.2022, з якої довідалася про те, що її чоловік позичив спірну суму грошових коштів відповідачці. При цьому, шлюбний договір між нею та покійним чоловіком не укладався, а поділ майна подружжя не здійснювався. Оскільки вказані кошти є спільною сумісною власністю подружжя, згоди на передачу якої в позику відповідачці, позивачка не надавала та не знала про вказаний факт, а тому вважає, що договір необхідно визнати недійсним у судовому порядку, з поверненням позивачці грошових коштів в порядку застосування наслідків недійсності даного правочину. Просила заявлені позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Буського районного суду Львівської області від 28 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів відмовлено.

Додатковим рішенням Буського районного суду Львівської області від 25 квітня 2025 року заяву відповідачки ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів задоволено частково.

Ухвалено додаткове рішення щодо судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 13000,00 гривень.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , апеляційну скаргу інтересах якої подав адвокат Остапів Р.Ю. Вважає рішення таким, що винесене з грубим порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що ОСОБА_2 є дружиною померлого ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 11.12.2015, виданим управлінням РАЦС адміністрації міста Нижньовартовська Ханти-Мансійського автономного округу - Югри рф. Такий документ повинен прийматися на території України під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування без спеціального посвідчення. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, і після його смерті вона знайшла розписку в документах, з якої вона дізналась, що її покійний чоловік позичив ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 51082,18 дол. США. Оскільки вказані кошти є спільною сумісною власністю подружжя, згоди на передачу якої в позику відповідачці, позивачка не надавала та не знала про вказаний факт, а тому вважає договір таким, який слід визнати недійсним в судовому порядку з поверненням позивачці грошових коштів в порядку застосування наслідків недійсності даного правочину.

Додає, що отримання позики було підтверджено відповідачкою в судовому засіданні під звукозапис суду, отже додатковому доведенню не підлягає.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції застосував практику Верховного Суду до правовідносин, що виникли на території рф та своїм рішенням фактично анулював рішення судів рф.

Додає, що місцевий суд самовільно перекрутив зміст постанови Львівського апеляційного суду від 06.11.2023 у справі №466/5733/23.

Просить скасувати рішення Буського районного суду Львівської області від 28 лютого 2025 року та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов через систему «Електронний суд» 29.04.2025, представник відповідачки адвокат Кушпета І.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. При цьому зауважує, що апелянт не вказує, в чому полягає незаконність і необґрунтованість рішення, які норми матеріального права були порушені зі сторони суду. Натомість, апелянт посилається на ті обставини, які не відповідають дійсності, вводячи суд в оману. Прийшовши до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог судом належним чином було встановлено та досліджено наявні докази, що містяться в матеріалах справи.

Вказує, що зі сторони позивачки до суду подано недостовірні дані та приховано той факт, що в період з 03.03.2020 та по день смерті15.11.2022 ОСОБА_3 , ні юридично, ні фактично остання не була його дружиною, що підтверджується долученим до матеріалів справи свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 97750046 органом РАЦС Москви №46 (Багатофункціональний центр надання державних послуг району Можайських) від 21.03.2024, актовий запис про розірвання шлюбу від 02.07.2020 за №6, яке належним чином апостильовано у відповідності до Гаазької конвенції від 05.10.1961 року. Відповідно, все майно, яке було набуте в період з 03.03.2020 по день смерті ОСОБА_3 -15.11.2022, юридично не могло бути спільною сумісною власністю із позивачкою ОСОБА_2 . Померлий ОСОБА_3 вільно мав право розпоряджатись своїм майном без обов`язку отримувати дозвіл від позивачки ОСОБА_2 , оскільки остання була для нього чужою людиною.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_4 на підтримку доводів скарги, а також пояснення відповідачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, зокрема, врахував той факт, що на момент видачі померлим ОСОБА_3 спірної розписки (01.08.2022) шлюб із позивачкою був розірваний, а на момент скасування судового рішення, тобто під час видачі Апеляційного визначення від 11.08.2023 року, ОСОБА_3 вже помер ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Окрім того, суд зазначив, що позивачкою та її представником не доведено, що померлий ОСОБА_3 уклав оспорюваний позивачкою договір позики про передачу грошових коштів відповідачці ОСОБА_1 , діючи недобросовісно, а остання знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Натомість, позивачка та її представник покликались лише на відсутність письмової згоди останньої на укладення позикодавцем спірного договору, що не може бути підставою для визнання його недійсним.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом статті 3 ЦК України однією з засад цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно зі статтею 627 ЦК України свобода договору полягає у тому, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 грудня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого управлінням РАЦС адміністрації міста Нижньовартовська Ханти-Мансійського автономного округу Югри російської федерації від 11.12.2015, актовий запис №1879 (том 1 а.с.15, 16, 40,41).

03 березня 2020 року вказаний шлюб між позивачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано на підставі рішення мирового судді від 28.01.2020, судової дільниці №7 Нижньовартовського судового району міста окружного значення Нижньовартовська Ханти-Мансійського автономного округу Югри, що слідує зі свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 97750046 органом РАЦС Москви №46 (Багатофункціональний центр надання державних послуг району Можайських) від 21.03.2024, актовий запис про розірвання шлюбу від 02.07.2020 року за №6, яке (свідоцтво про розірвання шлюбу) належним чином апостильовано у відповідності до Гаазької конвенції від 5 жовтня 1961 року (т. 1 а.с. 42, 43)

Також, судом встановлено, що 01 серпня 2022 року ОСОБА_3 позичив відповідачці ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 51082,18 доларів США строком на п`ять років, які відповідачка зобов`язалася повернути у термін до 01.08.2027 року, про що вбачається із долученої до позовної заяви копії розписки ОСОБА_1 від 01.08.2022 (т. 1 а.с. 7).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Буськ Золочівського району Львівської області, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 08.12.2022 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання (том 1 а.с. 17, 44).

Звертаючись із позовом у даній справі, позивачка стверджувала, що визнання договору позики недійсним є єдиним передбаченим законодавством способом захисту її прав як одного із подружжя, без згоди якого у порушення ст. 65 СК України, був укладений оспорюваний договір позики.

На підтвердження перебування її у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 надала суду копію перекладу Апеляційного визначення у справі №11-234/2023 від 11.08.2023 Нижньовартовського міського суду Ханти-мансійського автономного округу Югри. (т. 1 а.с.63-65).

Із змісту документу вбачається, що рішення мирового судді судової дільниці №7 Нижнєвартовського судового району міста окружного значення Нижнєвартовська Ханти-Мансійського автономного округу Югри від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу скасовано, справу направлено на новий розгляд мировому судді судової дільниці №7 Нижнєвартовського судового району міста окружного значення Нижнєвартовська Ханти-Мансійського автономного округу Югри.

Під час нового розгляду справи, 31 жовтня 2023 року мировий суддя судової дільниці №7 Нижнєвартовського судового району міста окружного значення Нижнєвартовська Ханти-Мансійського автономного округу Югри Трифонова Л.І. припинила провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу у зв`язку зі смертю позивача (т. 1 а.с.93-94).

Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно із частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 звертаючись до суду з позовом, обґрунтовує недійсність спірного договору позики тим, що вона не надавала згоди чоловіку на укладення договору позики, що оформлена у вигляді розписки. Оскільки кошти є спільним майном подружжя, а отже оспорюваний договір позики мав укладатись лише з її письмової згоди, як дружини позикодавця.

Відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, на час укладення договору позики у вигляді розписки 01.08.2022, позивачка ОСОБА_2 та позикодавець ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі на цей момент не перебували, зважаючи на його припинення 03 березня 2020 року на підставі рішення суду про розірвання шлюбу від 28 січня 2020 року.

Скасування 11 серпня 2023 року судового рішення про розірвання шлюбу після смерті сторони у спорі - 16.11.2022, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин, є неможливим унаслідок смерті одного з подружжя.

Припиняючи 31.10.2023 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, суд у справі №2-4872-2107/2023 вказав, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

На переконання колегії суддів, надані сторонами та досліджені судом докази беззаперечно дають підстави стверджувати, що на момент укладення спірного договору позики, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебували, відтак права та інтереси позивачки ОСОБА_2 оспорюваним правочином порушені не були.

За відсутності підстав для визнання договору позики недійсним, відсутні підстави для застосування наслідків його недійсності та стягнення коштів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Додаткове рішення Буського районного суду Львівської області від 25 квітня 2025 року учасниками справи не оскаржується, відтак апеляційним судом не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Остапіва Романа Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 28 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 серпня 2025 року.

Головуючий А.В.Ніткевич

Судді С.М.Бойко

С.М.Копняк