ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7440/25 Справа № 214/6547/24 Суддя у 1-й інстанції - Євтушенко О. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року, ухвалене суддею Євтушенком О.І. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 12 травня 2025 року,

УСТАНОВИВ

У липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 17.07.2020 сторони уклали шлюб, зареєстрований Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Від шлюбу вони мають спільного малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.06.2023 у справі №214/2672/23 шлюб між подружжям було розірвано.

Після розлучення, за їх спільною усною домовленістю, малолітній син залишився мешкати разом з матір`ю ОСОБА_4 , а він як батько, у свою чергу, добровільно надавав ОСОБА_4 матеріальну допомогу на утримання сина та брав участь у його вихованні.

Пізніше він дізнався, що у ОСОБА_4 є інший чоловік та загалом вона має намір йти на військову службу.

У жовтні 2023 року ОСОБА_4 привезла до нього сина ОСОБА_3 разом з речами та залишила з ним, пояснивши це тим, що йде на військову службу за контрактом. Відтак, з жовтня 2023 року син ОСОБА_3 мешкає разом з ним як батьком у квартирі батьків позивача, де у період шлюбно-сімейних стосунків вони жили разом усією сім`єю.

Житлове приміщення ОСОБА_1 облаштував з урахуванням інтересів та потреб дитини, опікується сином, доглядає та повністю матеріально забезпечує, перебував разом з ним на стаціонарному лікуванні у лікарні, оскільки через військову службу мати ОСОБА_4 не могла в той момент бути поруч з дитиною.

Через неприязні стосунки між колишнім подружжям, та незважаючи на те, що ОСОБА_4 через перебування на військовій службі не може доглядати сина, опікуватись ним, вона постійно висловлює ОСОБА_1 погрози, що забере у нього сина і він не зможе спілкуватись з дитиною. Мали місце випадки, коли вона приїздила до сина пізно вночі і вимагала побачень з сином, в той час коли позивач пояснював, що дитина спить і це не можливо, знову висловлювала погрози. Зважаючи на таку поведінку ОСОБА_4 як матері, яка останнім часом неконтрольована та неадекватна, викликає у позивача побоювання, що вона взагалі може викрасти у нього дитину, позивач не може їй довірити дитину. До того ж у зв`язку з несенням ОСОБА_4 військової служби за контрактом, об`єктивно син не може з нею проживати, а у випадку її направлення за наказом на військову службу в іншу місцевість син взагалі може бути покинутий напризволяще зі сторонніми для нього людьми.

З огляду на вищевказані обставини він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Додатково зауважив, що у приватній власності він має житло, перебуває на обліку у центрі зайнятості як безробітний, однак має заощадження від підприємницької діяльності, якою раніше займався, та власні накопичення, офіційно працевлаштуватись на роботу не взмозі у зв`язку зі здійсненням догляду за сином, тобто взмозі виконувати належним чином батьківські обов`язки. До виконання таких обов`язків він ставиться сумлінно, влаштував сина до дитячого садочка, прививає інтерес до спорту, будучи для нього власним прикладом.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. Понесені позивачем судові витрати по справі залишені за ним.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визначити місце проживання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 та стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по справі.

При цьому, скаржник зазначає, що відповідач перебуває на службі у Збройних силах, тому їх малолітній син не може проживати з нею, а у батька є всі необхідні умови для його утримання та проживання разом з батьком. Вказує, що спочатку відповідач сама визначила місце проживання сина з батьком, однак в подальшому між ними виник спір, оскільки відповідач неодноразово погружувала позивачу, що забере у нього сина, що він повинен їй повернути дитину. Зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами відсутній спір про визначення місця проживання дитини суперечить матеріалам справи.

Позивач зазначає, що представник позивача в процесі розгляду справи відмовився від обставин невизнання відповідачем позову та від обставин наявності спору між сторонами, при цьому як суд, так і представник відповідача припустився порушення вимог ч.2 ст.82 ЦПК України і ніякої ухвали з приводу даного факту суд не виносив.

Вказує, що твердження суду з приводу того, що позивач звернувся з цим позовом до суду лише з підстав щоб не йти до війська є протиправними, оскільки він є батьком неповнолітнього сина, який знаходиться на його утриманні, тому, відповідно до п.п.3, 15 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізацію і мобілізаційну підготовку» не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

Позивач вважає, що оскільки відповідач після того як передала йому сина, а потім почала вимагати його повернення для проживання їй, саме суд має визначити місце проживання їх малолітнього сина ОСОБА_3 з метою уникнення будь-яких суперечок з приводу даного питання на період перебування відповідача в Збройних силах України, що відповідає як нормам СК України, так і нормам Конвенції про права дитини та відповідній практиці Верховного Суду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_8 , посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просить рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Справу розглянути за наявними матеріалами без відповідача відповідача та його представника.

Представник відповідача наголошує на тому, що в період часу з 31 жовтня 2023 року про теперішній час, тобто за час проживання малолітнього сина з батьком та на час проходження військової служби ОСОБА_2 , остання завжди приймає участь у житті дитини, а саме приїжджає до сина та забирає його коли перебуває у відпустках та по можливості на вихідні. Завжди цікавиться життям свого сина, як фізичним так і духовним розвитком. Також здійснює грошові перекази позивачу для сина, що підтверджується скрінами з Приват Банку щодо перерахування особистих коштів на ім`я ОСОБА_1 . Зауважує, що скаржник ніде не працює, тобто в останнього немає постійного та стабільного заробітку щоб утримувати себе та свого сина, тоді як відповідач офіційно працевлаштована та має змогу забезпечити всім необхідним свого сина. Так склалися обставини, що ОСОБА_2 вирішила стати на захист Батьківщини заради майбутнього не тільки свого сина, а й інших дітей України, але це не є підставою задля судового вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини. Наголошує, що відповідач не заперечує щоб син деякий час проживав з батьком, а саме на час поки ОСОБА_2 перебуває на військовій службі.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, просив скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про задоволення позову, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 17.07.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб, зареєстрований Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №202.

У період перебування сторін у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився спільний син ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 02.11.2021.

Згідно з відповіддю ВЧ НОМЕР_2 від 13.11.2024 №3690, наданою на виконання ухвали суду від 09.10.2024, ОСОБА_4 дійсно спочатку проходила військову службу у ВЧ НОМЕР_2 на посаді курсанта 7 навчальної механізованої роти 2 навчального механізованого батальйону. Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 16.01.2024 №16 солдат ОСОБА_4 з 16.01.2024 вважається такою, що справи та посаду здала, виключена зі списків особового складу частини та направлена для подальшого проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_3 .

Факт перебування ОСОБА_7 на військовій службі за контрактом з 31.10.2023 та станом на момент ухвалення рішення підтверджується довідкою №2053 від 06.11.2023 ВЧ НОМЕР_2 та відповідними записами у військовому квитку серії НОМЕР_4 , виданому 29.11.2023 ІНФОРМАЦІЯ_3 на її ім`я.

При цьому, з військового квитка слідує, що ОСОБА_7 проходила військову службу з 31.10.2023 до 16.01.2024 у ВЧ НОМЕР_2 , з 17.01.2024 у ВЧ НОМЕР_3 на посаді бойового медика, з 22.10.2024 до 25.10.2024 у ВЧ НОМЕР_5 , з 26.10.2024 у ВЧ НОМЕР_6 на посаді старшого бойового медика автомобільної роти.

Із наданих позивачем доказів слідує, що малолітній ОСОБА_6 дійсно мешкає разом з батьком ОСОБА_1 та дідом ОСОБА_10 , 1947 року народження (батьком позивача) у житловому приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Як слідує з акта обстеження умов проживання від 17.01.2024, складеного комісією спеціалістів служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, умови проживання у вищевказаному житловому приміщенні задовільні, для дитини відведено окреме спальне місце, в наявності речі за сезоном, іграшки, комп`ютерний стіл, білизна, засоби гігієни, створені належні умови для проживання. У кімнаті з дитиною проживає батько. Стосунки між ними доброзичливі.

Питання стягнення аліментів на утримання дитини у судовому порядку жодним з батьків не ініціювалось.

При цьому, із наданих відповідачем виписок по рахунку слідує, що ОСОБА_7 надає матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 шляхом здійснення переказів грошових коштів на рахунки позивача ОСОБА_1 . Вказану обставину позивач в ході судового розгляду справи не спростував, зауваживши, що він як батько також матеріально забезпечує дитину, піклується про фізичний, духовний розвиток сина, забезпечує належні умови для його розвитку, проживання.

Відповідно до довідки від 12.03.2024 №133, малолітній ОСОБА_6 відвідує комунальний заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №222 Криворізької міської ради. Психолого-педагогічна характеристика з навчального закладу на дитину та родину, з якої можливо було б встановити дійсність наявності між сторонами спірних питань стосовно виховання дитини із визначенням участі кожного з батьків у виховному та навчальному процесі дитини, у матеріалах справи відсутня.

Як слідує з висновку органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради від 22.11.2024 №10/02.2.01-18-5706, наданого на виконання ухвали суду від 09.10.2024, у зв`язку з неможливістю з`ясування думки матері дитини малолітнього ОСОБА_6 щодо визначення його місця проживання з батьком, орган опіки та піклування при вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві у задоволенні його позовних вимог, на підставі досліджених та оцінених судом доказів, встановивши дійсні обставини справи, виходив з відсутності спору між сторонами щодо проживання дитини з батьком.

При цьому, суд встановив, що фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає з жовтня 2023 року, як станом на момент звернення до суду з позовом у липні 2024 року, так і на момент ухвалення рішення у травні 2025 року, і від якого мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання. Свідченням цьому є те, що відповідач проходить військову службу за контрактом у ЗСУ, задіяна у виконанні бойових завдань, обіймаючи посаду бойового медика, та, як встановлено в ході судового розгляду, саме відповідач ОСОБА_7 із вищевказаних причин сама ініціювала зміну місця проживання дитини у жовтні 2023 року, залишивши сина з батьком ОСОБА_1 , що було узгоджено сторонами. Наміру змінювати місце проживання дитини відповідач не має, допоки перебуває на військовій службі, а проживання дитини з нею за вищевказаних обставин об`єктивно є виключеним. При цьому, поведінка відповідача загалом свідчить про її бажання як матері брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки. Свідченням відсутності між сторонами спору є безпосередньо позиція відповідача, викладена у письмових поясненнях, та її представника, висловлена безпосередньо у судовому засіданні. Після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідач не подала до суду відзив на позовну заяву, у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою, не зверталася. Поведінка та позиція відповідача в сукупності із встановленими судом обставинами, на переконання суду першої інстанції, свідчать про те, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був штучно ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає з жовтня 2023 року і продовжує проживати за відсутності наміру з боку матері ОСОБА_7 змінювати її місце проживання. Жодних доказів зворотного, у тому числі порушення відповідачем домовленості про визначення місця проживання сина ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 , останній як позивач на підтвердження заявлених вимог та наведених доводів в їх обґрунтування не надав.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з підстав відсутності спору між сторонами щодо проживання їх спільного сина із батьком, з огляду на таке.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач просить визначити місце проживання спільного сина сторін із батьком.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Частинами 6, 8 ст.7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч.1 ст.157 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 1 ст.161 Сімейного кодексу України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст.175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст.ст. 49, 265 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Як слідує з обставин, якими позивач обґрунтував свій позов тим, що після припинення шлюбно-сімейних стосунків, малолітній син спочатку мешкав з матір`ю ОСОБА_5 , а з жовтня 2023 року почав мешкати з батьком ОСОБА_1 . Фактично зміна місця проживання дитини була ініційована матір`ю дитини з підстав укладення нею контракту на військову службу в ЗСУ.

Відповідно до абз.2 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає з жовтня 2023 року, як станом на момент звернення до суду з позовом у липні 2024 року, так і на момент ухвалення рішення у травні 2025 року, і від якого мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання, оскільки відповідач проходить військову службу за контрактом у ЗСУ, задіяна у виконанні бойових завдань, обіймаючи посаду бойового медика, та, як встановлено в ході судового розгляду, саме відповідач ОСОБА_4 із вищевказаних причин сама ініціювала зміну місця проживання дитини у жовтні 2023 року, залишивши сина з батьком ОСОБА_1 , що було узгоджено сторонами. Наміру змінювати місце проживання дитини відповідач не має, допоки перебуває на військовій службі, а проживання дитини з нею за вищевказаних обставин об`єктивно є виключеним.

При цьому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що поведінка відповідача загалом свідчить про її бажання як матері брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки.

Як встановлено судом першої інстанції під час судового розгляду справи, після звернення позивача до суду із позовом про визначення місця проживання сина із ним, відповідач не подала до суду відзив на позовну заяву, у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою, не зверталася.

Поведінка та позиція відповідача в сукупності із встановленими судом обставинами, як правильно зазначив місцевий суд, свідчать про те, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був штучно ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає з жовтня 2023 року і продовжує проживати за відсутності наміру з боку матері ОСОБА_7 змінювати її місце проживання допоки вона проходить військову службу за контрактом у ЗСУ, оскільки жодних доказів зворотного, у тому числі порушення відповідачем домовленості про визначення місця проживання сина ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 , позивач на підтвердження заявлених вимог та наведених доводів в їх обґрунтування не надав.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому, той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір, на чому акцентує увагу Верховний Суд у постанові від 10.07.2024 у справі №127/16211/23.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини заявлені передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді, що в ході розгляду справи доведено не було.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з одним з батьків за фактичної відсутності спору про це, виключно з метою уникнення призову на військову службу під час мобілізації, що є очевидним у розрізі із встановленими судом обставинами, не відповідає засадам добросовісності дій учасників цивільних правовідносин та свідчить про маніпулювання дитиною, її правами та інтересами у своїх власних, що є неприпустимим. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

У рамках даної справи позивачем не доведено необхідність втручання суду в стосунки між сторонами у відношенні їх малолітньої дитини шляхом постановлення судового рішення, адже за відсутності доведеності порушення прав дитини правове значення рішення у цьому випадку зводитиметься нанівець.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється.

Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби або отримати відстрочку від мобілізації без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.

Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.

У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.

Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.

Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях.

Зазначені висновки викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2025 року у справі №127/3622/24.

Отже підсумовуючи, колегія суддів вважає, що за відсутності спору між сторонами щодо проживання дитини, позивач не позбавлений права на звернення до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання дитини в рамках окремого провадження із залученням до участі в справі всіх зацікавлених осіб.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті законне та обгрунтоване судове рішення про відмову у позові, яке відповідає нормам статті 263 ЦПК України, тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 29 серпня 2025 року.

Головуючий:

Судді: