Справа № 141/854/24
Провадження № 22-ц/801/1374/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 рокуСправа № 141/854/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б. Матківської М.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справ в м. Вінниця цивільну справу № 141/854/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" Фінтраст Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами,

за апеляційною скаргою представника позивача представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" Фінтраст Капітал" на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Кривенко Д.Т.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила: стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за договорами факторингу у загальному розмірі 51727,6 грн, а саме: за договором факторингу №24.05/2024 в розмірі 44078 грн., з яких: 6300 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 30218 грн - сума заборгованості за процентами; 7560 грн - нараховані проценти за 60 календарних днів; за договором факторингу №27.05/24-Ф в розмірі 7649,6 грн, з яких: 2000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 3261,6 грн - сума заборгованості за процентами; 2388 грн - нараховані проценти за 60 календарних днів. Також сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 15000 грн.

Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами, що 24.09.2023 між ТзОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" та відповідачем було укладено кредитний договір №4005594. Такий договір укладено в електронній формі в особистому кабінеті, шляхом перевірки ТзОВ правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого на номер мобільного телефона відповідача, вказаному при вході до особистого кабінета. Відповідачу було в безготівковій формі перераховано за реквізитами платіжної картки кошти, на умовах повернення, які було йому відомі. 24.05.2024 між ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" та позивачем, було укладено договір факторингу №24/05/2024, у відповідності до якого останнім прийнято за плату право вимоги до відповідача від ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" за договором №4005594 від 24.09.2023 року загальна сума заборгованості склала 36518 грн, з яких: 6300 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 30218 грн - сума заборгованості за процентами; 7560 грн - нараховані проценти за 60 календарних днів, які відповідач не повертає позивачу .

24.09.2023 між ТзОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" та відповідачем було укладено кредитний договір №7100383. Такий договір укладено в електронній формі в особистому кабінеті, шляхом перевірки ТзОВ правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого на номер мобільного телефона відповідача, вказаному при вході до особистого кабінета. Відповідачу було в безготівковій формі перераховано за реквізитами платіжної картки кошти, на умовах повернення, які було йому відомі. 27.05.2024 між ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" та позивачем, було укладено договір факторингу №27.05/24-Ф, у відповідності до якого останнім прийнято за плату право вимоги до відповідача від ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" за договором №7100383 від 24.09.2023 року загальна сума заборгованості склала 7649,6 грн, з яких: : 2000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 3261, 6 грн - сума заборгованості за процентами; 2388 грн - нараховані проценти за 60 календарних днів. які відповідач не повертає позивачу.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 11 квітня 2025 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" Фінтраст Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджено докази та надано їм оцінку, порушено норми процесуального та матеріального права. Просило скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Вінницького апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.09.2023 позивач надав позичальнику грошові кошти в розмірі 2000,00 грн та 6300,00 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 , а факт передачі грошових коштів позивачем відповідачеві підтверджується інформацією наданою на виконання ухвали суду від 29.01.2025 та 11.03.2025 АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якої встановлено, що на ім`я відповідача в банку було емітовано карту № НОМЕР_1 на яку 24.09.2023 здійснено переказ коштів на суму 2000,00 грн та 6300,00 грн.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Разом з тим, відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Попри подані представником позивача кредитних договорів: №7100383 від 24.09.2023; №4005594 від 24.09.2023; паспорти кредиту та розрахунки заборгованості, а також договори факторингу, укладених між позивачем та: ТзОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА"; ТзОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА", доказів, які могли б надати суду можливість встановити наявність чи відсутність зобов`язань відповідача перед позивачем, зокрема виписки по рахунку у формі встановленій НБУ, суду не надано.

Суд першої інстанції вірно встановив, що додатки до договору факторингу (акти прийому-передачі реєстру боржників та витяг з реєстру боржників, в яких зазначено прізвище, ім`я та по батькові боржника, номер договору, дата його укладання та сума боргу) без банківської виписки з особового рахунку позичальника жодним чином не підтверджує, яку суму коштів отримав відповідач за укладеними договорами, яка частина тіла кредиту та відсотків за його користування була сплачена ним, а яка частина сплачена не була у межах строку кредитування.

Суд правильно зауважив, що доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості відповідача не може бути підтвердженням існування його заборгованості перед позивачем, оскільки цей розрахунок не є первинним документом, він не відповідає вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а також п. 61 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ №75 від 04.07.2018.

На підтвердження заборгованості за кредитним договором мають бути подані первинні документи, які відповідають вимогам вказаних норм Закону і Положенням.

Так, первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що лише виписки з рахунків позикодавців та позивача є належними та допустимими доказами, що підтверджують надходження чи відсутність надходження коштів від відповідача, вміщують записи про операції та є підтвердженням виконаних операцій.

Однак, позивачем не надано виписок з рахунків первісних кредиторів та позивача, які б містили всі необхідні реквізити та відомості за ними та могли б підтвердити надходження чи відсутність надходження коштів від відповідача.

Крім того, за приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», яке 10.12.2024 змінило найменування на ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Капітал», звернулося до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами, які укладалися у електронній формі з первісним кредитором. За принципом презумпції правочину вказаний правочин є дійсним. Відповідач не надав доказів суду про визнання цього правочину недійсними чи його окремих положень.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України).

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором позивачем надано копію відповідного договору та додатків, розрахунок заборгованості та довідку про перерахування суми кредиту.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.16.2021 у справі №686/19271/19, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухобліку, а свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг.

Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі -Закон) як спеціальний закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Відповідно до п. 16.1. ст. 16. Закону до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу.

Відповідно до п. 17.1. ст. 17 того ж Закону форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Згідно з ч. 19.1, 19.2. ст. 19 Закону порядок і строки зберігання, а також процедура знищення електронних документів, що застосовуються при проведенні переказу, встановлюються Національним банком України. Строки зберігання цих документів мають бути не меншими, ніж строки, встановлені для паперових документів аналогічного призначення. Електронні документи зберігаються на носіях інформації у формі, що дозволяє перевірити цілісність, достовірність та авторство електронних документів на цих носіях.

Згідно з ч. 22.1 ст. 22 Закону, ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» «Первинні документи та регістри бухгалтерського обліку»: Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Оскільки до позовної заяви не долучено жодного із цих документів 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували, що первісний кредитор ТОВ «Авентус Україна» виконав зобов`язання щодо видачі грошових коштів на картковий рахунок позичальника.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Отже, позивач скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав до суду належних доказів на підтвердження видачі первісним кредитором ОСОБА_1 кредитів на суму 2000,00 грн та 6300,00 грн

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не довів порушення його прав відповідачем ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 51727,60 грн, що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська