Справа № 135/414/25
Провадження №6/135/17/25
У Х В А Л А

іменем України

26.08.2025 м. Ладижин

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі головуючого - судді Нікандрової С.О., за участю секретаря судових засідань Котик В.Ю., заявника ОСОБА_1 , представника заявника адвоката Патраманського І.О., стягувача ОСОБА_2 , представника стягувача - адвоката Анісімової А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Патраманський Іван Олександрович, про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

11.08.2025 ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Патраманський Іван Олександрович, звернувся до Ладижинського міського суду Вінницької області із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви зазначив, що 28.03.2025 року Ладижинським міським судом Вінницької області було видано судовий наказ у справі №135/414/25, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку боржника. В той же час, 28.03.2025 Ладижинським міським судом Вінницької області було видано судовий наказ у справі №135/413/25, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини заробітку боржника.

Заявник вважає, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду із заявами про видачу судових наказів про стягнення аліментів, зловжила своїми процесуальними правами та ввела суд в оману щодо фактичних обставин справи. ОСОБА_2 надала суду витяги з реєстрів про реєстрацію свого місця проживання та реєстрацію місця проживання дітей за однією адресою: квартира АДРЕСА_1 . При цьому, ОСОБА_2 приховала від суду те, що діти фактично проживали і продовжують проживати без реєстрації разом з батьком, ОСОБА_1 , у службовій квартирі АДРЕСА_2 , а також те, що саме він матеріально утримує дітей, турбується про них та забезпечує їм необхідні й належні умови проживання. За таких обставин, у ОСОБА_2 відсутнє право вимоги стягнення з ОСОБА_1 аліментів на її користь для утримання дітей.

Про зловживання процесуальними правами ОСОБА_2 також свідчить те, що вона подала до суду дві заяви про видачу судових наказів про стягнення аліментів на утримання кожної дитини окремо, в розмірі 1/4 частини від заробітку ОСОБА_1 на кожну дитину, чим штучно збільшила розмір аліментів, визначений п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України. Отже, нарахування аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей є незаконним і таким, що порушує особисті права ОСОБА_1 .

За таких обставин, заявник просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ від 28.03.2025, виданий Ладижинським міським судом у справі №135/414/25, яким стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу).

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник - адвокат Патраманський І.О. заяву про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, підтримали, просили задовольнити.

Стягувач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Анісімова А.М. у судовому засіданні заперечували проти задоволення заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з її необґрунтованістю, такою, що не відповідає дійсним обставинам.

Будучи допрошеним в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 зазначив, що 22.03.2025 вони з дружиною посварилися і ОСОБА_2 пішла від нього і проживала за місцем своєї реєстрації в АДРЕСА_3 . Діти проживали разом із ним до кінця квітня 2025, після чого мати забрала дітей від нього. Тобто, на день звернення ОСОБА_2 із заявами про видачу судових наказів діти проживали з ним та перебували на його утриманні. В період проживання дітей з ним він одноособово піклувався про них і повністю утримував їх.

Допрошена в якості свідка ОСОБА_2 зазначила, що чоловік створив їй неможливі умови для спільного проживання, тому вона вирішила розлучитися та вимушена була переїхати до квартири за місцем її реєстрації в АДРЕСА_3 . В період з 11.04.2025 по 29.04.2025 діти тимчасово залишалися проживати з батьком, оскільки її квартира була непридатна для проживання і вона робила в ній ремонт. З 29.04.2025 по даний час діти постійно проживають з нею. Спору між нею та ОСОБА_1 щодо місця проживання дітей немає. 26.03.2025 вона подала до суду заяву на видачу судових наказів про стягнення аліментів, оскільки між сторонами була домовленість про те, що вони після розлучення діти залишаються проживати з нею, а ОСОБА_1 не приймав участі в утриманні дітей.

Свідок ОСОБА_5 суду показав, що підтримує дружні стосунки з ОСОБА_1 . Сім`я ОСОБА_1 проживала в службовій квартирі по АДРЕСА_4 . Приблизно в березні 2025 року дружина ОСОБА_1 пішла від нього, та залишила з ним дітей. На кінці квітна початку травня 2025 року мати забрала дітей від батька.

Дослідивши матеріали заяви та цивільної справи №135/414/25, вислухавши учасників, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За змістом частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Відповідно до частини третьої статті 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

За змістом пунктів 4, 5 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Частиною 5 статті 183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст.168 ЦПК України у судовому наказі зазначаються повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. У разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до статті 172 ЦПК України у разі ненадходження до суду заяви від боржника про скасування судового наказу протягом п`яти днів після закінчення строку на її подання судовий наказ набирає законної сили, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, коли судовий наказ набирає законної сили у день його видачі.

Таким чином, наказне провадження є спрощеним у порівнянні з позовним, альтернативним йому провадженням у суді першої інстанції, і заснованим на письмових доказах. У наказному провадженні можливе задоволення лише документально підтверджених і безспірних вимог. Безспірні вимоги заявника у наказному провадженні - це такі вимоги заявника, із яких не вбачається спір про право, тобто це вимоги, що випливають із повністю визначених і неоспорюваних цивільно-правових відносин.

Наявність спору про право вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги.

Суд враховує, що право на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку, тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання.

Звертаючись до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, ОСОБА_2 довела наявність у себе такого права, надавши суду належним чином завірену копію свідоцтва про народження дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , де батьком записаний ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_2 ; витяги з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , з яких вбачається, що дитина проживає з нею.

Ладижинським міським судом Вінницької області 28.03.2025 було видано судовий наказ у справі №135/413/25, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Відтак, оскільки були наявні документи, які підтверджують безспірність матеріально-правових вимог особи, що звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу, судовий наказ було видано з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до статті 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

За приписами частин 1, 2 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, виконавчий документ може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

На суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Разом з цим законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у частині другій статті 432 ЦПК України. При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад: в апеляційному чи касаційному порядку скасовано або змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Отже, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є вичерпними, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Наведена позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 16.01.2018 у справі №755/15479/14-ц, від 19.01.2023 у справі №824/2/22.

Закон не передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24.06.2020 у справі №520/1466/14-ц, від 09.09.2021 у справі №824/67/20, від 09.06.2022 у справі №2-118/2001, від 09.02.2023 у справі №824/85/21, від 09.06.2022 року у справі №2-118/2001, та інших.

Таким чином, до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Наведені боржником ОСОБА_1 обставини щодо проживання дитини разом з ним на дату видачі судового наказу про стягнення аліментів, що на його думку, свідчить про відсутність суб`єктивного права вимоги до боржника, а також стягнення з нього за окремими судовими наказами аліментів на утримання двох дітей в розмірі частини доходу боржника на кожну дитину, не підпадають під перелічені в цивільному процесуальному законі підстави для визнання виконавчого документа (судового наказу) таким, що не підлягає виконанню, оскільки не доводять відсутності обов`язку боржника, встановленого судовим рішенням у формі судового наказу від 28.03.2025 у справі №135/414/25.

Враховуючи наведене, суд не вбачає передбачених ст. 432 ЦПК України підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки боржником не доведено, що судовий наказ було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Керуючись ст. 432 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Патраманський Іван Олександрович, про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу впродовж п`ятнадцяти днів з дня отримання копії.

Повний текст ухвали складений 31.08.2025.

Суддя С. О. Нікандрова