Провадження № 22-ц/802/819/25 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Русинчук М.М.,

представника позивача Пилипчук І.Ю.,

відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача арбітражний керуючий Темчишин Володимир Петрович, до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2025 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, на обґрунтування якої зазначив, що 02.09.2009 року між ним, як покупцем, та арбітражним керуючим Темчишиним В.П., ліквідатором підприємця ОСОБА_4 , було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,1200 га, яка знаходиться за адресою: Волинська обл., Луцький р-н, с. Гаразджа, кадастровий номер: :02:001:1041 (далі земельна ділянка). Даний правочин посвідчений приватним нотаріусом Несмянович В.І. та зареєстрований в реєстрі за № 936. Того ж дня, ним зареєстровано право власності на земельну ділянку в Поземельній книзі за реєстровим номером № 41001, а відтак він став законним володільцем даного майна. У 2021 році ним було виявлено, що на належній йому земельній ділянці здійснюється будівництво житлової нерухомості невідомими особами. Як було з`ясовано згодом, право власності на земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_5 . Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка була відчужена в межах процедури прилюдних торгів, які проведені на забезпечення виконання боргових зобов`язань ОСОБА_4 перед ПАТ «Промінвестбанк», а в подальшому перед ТзОВ «Кредитні ініціативи», переможцем яких стала ОСОБА_6 . Надалі, остання відчужила спірне майно ОСОБА_5 . Разом з тим, державний виконавець неправомірно передав земельну ділянку на прилюдні торги, оскільки така не була предметом обтяження у відповідному виконавчому провадженні. Поряд з цим, під час укладення подальших правочинів стосовно земельної ділянки ані ОСОБА_6 , ані ОСОБА_5 не вчинила жодних дій щодо з`ясування обставин правомірності відчуження спірного майна, не проявили розумної обачності. Крім того, ГУ Держгеокадастру у Волинській обл. було допущено помилку при внесенні відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру шляхом зазначення її власником ОСОБА_4 , замість нього. Відтак, спірне майно вибуло з його володіння незаконно. Про порушення свого права він дізнався після укладення 31.03.2021 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу земельної ділянки та початку проведення на ній будівельних робіт.

Просить суд витребувати від ОСОБА_5 земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,1200 га, кадастровий номер: :02:001:1041, яка знаходиться за адресою: Волинська обл., Луцький р-н, с. Гаразджа, а також вирішити питання розподілу судових витрат до яких віднести 3000 грн. сплаченого судового збору та 20000 грн. витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.03.2024 року первісного відповідача ОСОБА_5 було замінено на належного відповідача ОСОБА_1 ..

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 травня 2025 року стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15000 грн.

Не погоджуючись з зазначеними рішеннями суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким його позов задовольнити, додаткове рішення суду скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а судові рішення суду першої інстанції в даній справі залишити без змін.

Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Пред`являючи позов у цій справі позивач зазначає, що державний виконавець неправомірно передав земельну ділянку на прилюдні торги, оскільки така не була предметом обтяження у відповідному виконавчому провадженні. Поряд з цим, під час укладення подальших правочинів стосовно земельної ділянки ані ОСОБА_6 , ані ОСОБА_5 не вчинила жодних дій щодо з`ясування обставин правомірності відчуження спірного майна, не проявили розумної обачності. Крім того, ГУ Держгеокадастру у Волинській обл. було допущено помилку при внесенні відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру шляхом зазначення її власником ОСОБА_4 , замість нього. Відтак, спірне майно вибуло з його володіння незаконно. Про порушення свого права він дізнався після укладення 31.03.2021 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу земельної ділянки та початку проведення на ній будівельних робіт.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.01.2017 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Дехтярук І.В., відповідно до ст. 66 ЗУ «Про виконавче провадження, на підставі акта про проведення прилюдних торгів від 29.12.2016 року та протоколу проведення електронних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) від 14.12.2016 року, було посвідчено право власності ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на земельну ділянку, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :02:001:1041, що розташована в с. Гаразджа Луцького р-ну Волинської обл., цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка раніше належала ОСОБА_4 (Том 1, а.с. 60, 65-67).

31.03.2021 року між ОСОБА_7 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н.І., відповідно до якого ОСОБА_5 набула у власності вказану земельну ділянку (Том 1, а.с. 61-62).

Відомості про набуття ОСОБА_5 права власності на спірну земельну ділянку були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Том 1, а.с. 64).

Як вбачається із витягу з рішення Виконавчого комітету Підгайцівської сільської ради Луцького р-ну Волинської обл. № 1 від 29.04.2021 року, земельній ділянці, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :02:001:1041, було присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (Том 1, а.с. 63).

21.07.2021 року ОСОБА_5 було видано відділом містобудування та архітектури, інфраструктури, екології Луцької РДА будівельний паспорт на нове будівництво індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (Том 1, а.с. 68-70).

22.01.2024 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було укладено договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н.І., на підставі якого ОСОБА_8 набула у власність земельну ділянку, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :02:001:1041, та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 115,2 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (Том 1, а.с. 144-145).

23.01.2024 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н.І., на підставі якого ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :02:001:1041, та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 115,2 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (Том 1, а.с. 144-145).

Перехід права власності на нерухоме майно було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав (Том 1, а.с. 154).

Судом встановлено, що посвідчуючи згадані договори нотаріус здійснювала перевірку підстави набуття права власності на спірну земельну ділянку, що випливає зі змісту самих правочинів.

У своєму позові ОСОБА_3 просить витребувати із чужого незаконного володіння відповідачки земельну ділянку, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :02:001:1041, посилаючись на недійсність усіх вказаних правочинів мотивуючи заявлені позовні вимоги тим, що дана земельна ділянка на дату набуття ОСОБА_7 права власності на неї належала йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02.09.2009 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Несмянович В.І. та зареєстровано в реєстрі за № 936, який був укладеним між ним та арбітражним керуючим Темчишиним В.П., в межах здійснення процедури банкрутства ФОП ОСОБА_4 ..

Відповідно до частини 4 статті 319 ЦК України власність зобов`язує.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

З 01 січня 2013 року вступив в дію ЗУ «Про державний земельний кадастр» № 3613-IV (далі по тексту «Закон 3613-IV»).

За змістом даного Закону державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж. Метою вказаного Закону 3613-IV є зокрема регулювання земельних відносин, охорона земель, а одним з принципів є обов`язковість внесення до Державного земельного кадастру відомостей про всі його об`єкти.

Частиною 2 прикінцевих та перехідних положень Закону 3613-IV визначено що, земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту, детального плану території за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їх спадкоємців, або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або органу місцевого самоврядування, що затвердив комплексний план просторового розвитку території територіальної громади, генеральний план населеного пункту, детальний план території. Заява також може подаватися особою, якій на підставі рішення Кабінету Міністрів України та відповідного договору було передано у господарське відання об`єкт державної власності, що використовується у процесі провадження діяльності з передачі електричної енергії і транспортування та/або зберігання природного газу, і на замовлення якої була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою передачі земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, у постійне користування зазначеній особі.

В силу положень наведеного Закону позивач мав подати заяву про державну реєстрацію земельної ділянки до Державного реєстру земель на підстав виготовленої технічної документації з землеустрою із встановлення меж його земельної ділянки.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція)).

Тобто в змістовному зв`язку з частиною 4 статті 319 ЦК України позивач, ставши власником земельної ділянки, отримав певні обов`язки щодо неї, в тому числі і ті, які встановлені прикінцевими та перехідними положеннями Закону 3613-IV в частині подання відповідної заяви про внесення його земельної ділянки до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу (в редакції Закону N 1066-VI ( 1066-17) від 02.07.2009) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 202 Земельного кодексу України (в редакції від 02.07.2009), державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; б) Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.

При цьому в матеріалах справи наявна поземельна книга, у якій відсутні записи щодо права власності позивача на спірну земельну ділянку( Т. 1 77-87).

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки внесення до Державного земельного кадастру передбачених Законом України «Про Державний земельний кадастр» відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно з ч.1 ст. 24 «Про державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Таким чином, з огляду на зазначене, право власності на земельну ділянку виникає з моменту внесення до Державного земельного кадастру усієї інформації, передбаченої чинним законодавством, в тому числі інформації про власника земельної ділянки.

Зважаючи на те, що у реєстрі були відсутні дані щодо ОСОБА_3 , як власника, а тому жоден із попередніх власників земельної ділянки позбавлений був можливості дізнань про наявність прав позивача на спірну земельну ділянку.

Твердження апелянта про де , що ним було дотримано процедуру реєстрації права на земельну ділянку, оскільки відповідну відмітку було нотаріусом зроблено на Державному акті ЯД № 354421 є безпідставним та спростовуються наведеними раніше обставинами про відсутність такого запису в Поземельній книзі та відсутність заяви ОСОБА_3 про державну реєстрацію земельної ділянки до Державного реєстру земель.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка була придбана ОСОБА_7 в межах процедури виконання рішення суду та в подальшому нею реалізована ОСОБА_5 за відплатним правочином. При цьому , необхідно зауважити , що відчуження відбулося ОСОБА_9 по спливу значного проміжку часу після набуття у власність земельної ділянки, тобто через чоти роки, що в свою чергу свідчить про добросовісність набуття права на спірне майна ОСОБА_9 ..

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 06.10.2020 року у справі № 2-24/494-2009, зазначила, що за змістом ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII вбачаються можливими дії виконавця, спрямовані на виконання обов`язку боржника, наявність якого встановлена рішенням суду або іншого уповноваженого органу, перед стягувачем, причому за рахунок боржника. Виконання такого рішення за боржника виконавцем неможливе в разі відсутності майна в боржника, або в разі відсутності в боржника юридичної чи фактичної можливості самостійно вчинити на користь стягувача певні дії. Отже, виконавець виконує за боржника його обов`язок перед стягувачем лише в разі, коли боржник має юридичну і фактичну можливість самостійно виконати свій обов`язок, але через дефект волі не виконує його. У зв`язку із цим здатність боржника своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки обмежується, зокрема, шляхом накладення арешту на кошти і майно боржника. Натомість виконавець своїми діями створює юридичні наслідки для боржника. При цьому виконавець не має власного юридичного інтересу у створенні таких наслідків у правовідносинах зі стягувачем чи іншими особами під час виконання рішення за боржника.

В Постанові від 02.11.2022 року ВП ВС у рамках справи № 925/1351/19 аналізуючи зазначену Постанову та норми права дійшла висновку, що у контексті наявності (відсутності) волі продавця майна в процедурах примусового відчуження в межах виконавчого провадження слід враховувати обмеження правосуб`єктності власника майна, яке у даному випадку відбувається на підставі прямих, імперативних законодавчих приписів, що пов`язується з особливими завданнями та цілями правового регулювання виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження державний виконавець здійснює покладені на нього функції з реалізації майна, на яке звернено стягнення; натомість у боржника як власника майна у межах виконавчого провадження залишається процесуальне право оскарження рішень, дій, бездіяльності державного виконавця, право оскарження судових актів (рішень, ухвал), а також право на відшкодування шкоди, заподіяної діями державного виконавця. Саме тому відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (п. 51 постанови від 26.06.2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), п. 46.1 постанови від 01.04.2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень ст. ст. 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів ст. 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому, за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, п. п. 37, 38), від 01.04.2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, п. п. 46.1, 46.2), від 15.06.2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, п. п. 7.15, 7.16).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам ст. 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Позивачем не було надано належних та допустимих доказів про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:1041, після укладення договору купівлі-продажу, посвідченого 02.09.2009 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Несмянович В.І. у передбачений Законом порядок та спосіб була зареєстрована за ОСОБА_3 . Наведене призвело до відсутності в Державному реєстрі відомості про належність спірної земельної ділянки ОСОБА_3 , а тому жоден із попередніх власників земельної ділянки не міг знати про його право власності.

ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та відповідач при оформленні договору дарування спірної земельної ділянки повністю покладалися на відомості, що наявні були у відповідних Державних реєстрах.

Відтак, за приписами ч. 2 ст. 388 ЦК України та виходячи із вищезазначеної практики ВП ВС спірна земельна ділянка не може бути витребувана у відповідача, як у добросовісного набувача.

Також, Велика Палата Верховного Суду в згаданій Постанові від 02.11.2022 року ВП ВС у рамках справи № 925/1351/19 відзначає, що предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.

Судом у ході розгляду справи було встановлено, а позивачем жодними доказами не спростовано тієї обставини, що на спірній земельній ділянці ОСОБА_5 збудовано житловий будинок, який введений в експлуатацію. При цьому при зведені вказаного нерухомого майна було дотримано усіх процедур та отримано відповідні дозвільні документи.

Таким чином задоволення заявлених позовних вимог фактично призведе до позбавлення відповідачки права власності не лише на законно придбану земельну ділянку, а й на будинок, який на ній збудований, що є недопустимим та потягне собою пряме невиправдане втручання в її право на мирне володіння майном.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм правильну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи наведені на обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки їх спростування наведене апеляційним судом в даній постанові.

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд першої інстанції надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Додатковим рішенням суду першої інстанції від 09 травня 2025 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в розмірі 15000 гривень витрат на правничу допомогу.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Вирішуючи заяву відповідача, суд першої інстанції дослідив надані докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, урахував вимоги статті 137 ЦПК України та дійшов обґрунтованого висновку, про часткове задоволення заяви та стягнення витрат з правничої допомоги з врахуванням складності справи, обсягу і вартості наданих послуг та співмірністю з предметом спору.

Додаткове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Окрім того у відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить стягнути з позивача на користь відповідача 35000 витрат на правничу допомогу, які були надані стороні відповідача адвокатом та які документально підтвердженні.

Апеляційний суд, ураховуючи вимоги статті 137 ЦПК України, приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 гривень відповідатимуть складності справи, обсягу і вартості наданих послуг та співмірністю з предметом спору, а тому такі підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2025 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 травня 2025 року залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2025 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 травня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 10000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: