УХВАЛА

20 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 545/3794/23

провадження № 61-10324ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокатка Гиря Анна Володимирівна,

на постанову Полтавського апеляційного суду від 09 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до Фермерського господарства «ЯРКО+КО» про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості з орендної плати та пені,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до Фермерського господарства «ЯРКО-КО» (далі - ФГ «ЯРКО+КО») про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості з орендної плати та пені.

Позовна заява мотивована тим, що 16 грудня 2019 року між ФГ «ЯРКО+КО» та ОСОБА_3 , спадкоємцями якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка, площею 5,6487 га, кадастровий номер :00:003:0273, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва,

яка розташована на території Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області. Договір укладений строком на 7 років, до 2026 року,

зі сплатою орендної плати до 10 жовтня кожного року у розмірі

6 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 6 000 грн за 1 га.

З 2019 року до 2020 року включно (тобто до 10 жовтня 2020 року)

ФГ «ЯРКО+КО» не сплачувало орендодавцю ОСОБА_3 орендну плату, а з 2020 року до 2023 року (тобто до 10 жовтня 2023 року) відповідач не сплачував орендну плату позивачам, які успадкували цю земельну ділянку після смерті матері ОСОБА_3 . Чотири роки поспіль орендар ФГ «ЯРКО+КО» порушує свої зобов`язання зі своєчасної сплати орендної плати, на неодноразові усні вимоги та претензії позивачів щодо негайної виплати орендної плати не реагує.

Посилаючись на вказане вище, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд:

розірвати договір оренди землі від 16 грудня 2019 року, укладений між

ФГ «ЯРКО+КО» та ОСОБА_3 , правонаступниками якої є її спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 24 травня 2022 року, посвідчених приватним нотаріусом Полтавського РНО Полтавської області Шимкою О. І., щодо земельної ділянки, площею 5,6487 га, кадастровий номер :00:003:0273, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області;

стягнути з ФГ «ЯРКО+КО» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди землі від 16 грудня 2019 року у розмірі 144 018,64 грн, з яких: заборгованість за несплачену орендну плату

за 2019-2023 роки - 135 568,80 грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань - 8 449,84 грн.

Полтавський районний суд Полтавської області ухвалою від 25 січня 2024 року цивільну справу № 545/3794/23 передав на розгляд за підсудністю до Диканського районного суду Полтавської області.

Диканський районний суд Полтавської області рішенням від 06 лютого

2025 року (у складі судді Кириченко О. С.) позов ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 задовольнив частково.

Розірвав договір оренди землі від 16 грудня 2019 року, укладений

між ФГ «ЯРКО+КО» та ОСОБА_3 , правонаступниками якої є її спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 24 травня 2022 року, посвідчених приватним нотаріусом Полтавського РНО Полтавської області Шимкою О. І., щодо земельної ділянки, площею 5,6487 га, кадастровий номер :00:003:0273, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області.

Стягнув з ФГ «ЯРКО+КО» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди землі від 16 грудня 2019 року у розмірі 35 265,54 грн, з яких: заборгованість з несплаченої орендної плати за 2021 рік - 16 946,10 грн; заборгованість з несплаченої орендної плати за 2022 рік - 16 946,10 грн; пеня за прострочення сплати орендної плати за 2023 рік - 1 373,34 грн.

Стягнув з ФГ «ЯРКО+КО» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди землі від 16 грудня 2019 року у розмірі 35 056,61 грн, з яких: заборгованість з несплаченої орендної плати за 2021 рік - 16 946,10 грн; заборгованість з несплаченої орендної плати за 2022 рік - 16 946,10 грн; пеня за прострочення сплати орендної плати за 2023 рік - 1 164,41 грн.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Полтавський апеляційний суд постановою від 09 липня 2025 року (у складі колегії суддів Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.) рішення Диканського районного суду Полтавської області від 06 лютого 2025 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнив частково.

Стягнув з ФГ «ЯРКО+КО» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди землі від 16 грудня 2019 року у розмірі 33 985,88 грн, з яких: заборгованість з несплаченої орендної плати за 2021 рік - 16 946,10 грн; заборгованості з несплаченої орендної плати за 2022 рік - 16 946,10 грн;

пеня за прострочення сплати орендної плати за 2022 рік - 79,95 грн та

за 2023 рік -13,73 грн.

Стягнув з ФГ «ЯРКО+КО» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди землі від 16 грудня 2019 року у розмірі 33 983,79 грн, з яких: заборгованість з несплаченої орендної плати за 2021 рік - 16 946,10 грн; заборгованість з несплаченої орендної плати за 2022 рік - 16 946,10 грн;

пеня за прострочення сплати орендної плати за 2022 рік - 79,95 грн

та 2023 рік - 11,64 грн.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

08 серпня 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокатка Гиря А. В., через підсистему «Електронний суд» звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 09 липня 2025 року, в якій заявники просять скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про розірвання договору оренди земельної ділянки і залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(II)/2023 визнав таким, що відповідає Конституції України

(є конституційним) пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій справі є вимоги про розірвання договору оренди земельної ділянки від 16 грудня 2019 року та стягнення заборгованості з орендної плати та пені.

Позивач визначає ціну позову на момент звернення до суду із таким позовом, яка є незмінною, крім випадків збільшення позовних вимог та зміни предмета позову, для розрахунку судових витрат, зокрема під час звернення до судів апеляційної та касаційної інстанцій.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про розірвання договору найму (оренди) або договору найму (оренди) житла - сукупністю платежів за користування майном або житлом протягом строку, що залишається до кінця дії договору, але не більше ніж за три роки.

Суди встановили, що відповідно до пункту 8 договору земельної ділянки

від 16 грудня 2019 року орендна плата за кожен рік використання земельної ділянки нараховується у розмірі не менше 6 % від розміру нормативної грошової оцінки землі, що становить 6 000 грн за 1 га, за погодженням сторін оплата можлива у натуральній формі (пункт 9). Обчислення розміру орендної плати здійснюється без урахування індексів інфляції (пункт 10).

Розмір орендної плати є незмінним до кінця дії договору оренди - до 2026 року (пункт 13).

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями після смерті їх матері ОСОБА_3 (07 лютого 2021 року) на належну їй земельну ділянку, площею 5,6487 га, кадастровий номер :00:003:0273, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва,

яка розташована на території Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області, кожному по частині спірної земельної ділянки.

З огляду на зміст судових рішень, орендна плата за рік складає 33 892,20 грн (6 000 грн х 5,6487 га).

Таким чином, ціна позову у цій справі у частині вимог:

про розірвання договору оренди земельної ділянки складає 101 676,60 грн

(33 892,20 грн х 3 роки);

про стягнення заборгованості з орендної плати та пені - 144 018,64 грн.

Враховуючи наведене, ціна позову в цій справі у загальному розмірі становить 245 695,24 грн (101 676,60 грн + 144 018,64 грн), яка станом на 01 січня

2025 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн х 250 = 757 000 грн).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії»,

заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Верховний Суд, враховуючи засади змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, дослідив та взяв до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Отже, дана справа не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої

статті 19 ЦПК України.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд звертає увагу на те, що можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, залежить виключно від обставин конкретної справи: її значення для формування єдиної правозастосовчої практики; неможливості спростування особою, яка подає касаційну скаргу, обставин, встановлених оскаржуваним судовим рішенням, при розгляді іншої справи; значного суспільного інтересу справи чи її виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; помилкового віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних.

При цьому тягар доказування наявності підстав, передбачених підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, покладається на скаржників.

Касаційна скарга не містить прямих посилань на наявність обставин, які передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Колегія суддів враховує мотиви судового рішення і доводи касаційної скарги, які значною мірою стосуються оцінки доказів у справі, та вважає, що з огляду на встановлення судом апеляційної інстанцій обставин справи та надання правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, незгода позивачів з встановленими апеляційним судом обставинами не свідчить про те, що така справа має виняткове значення для учасників справи або має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Що ж до посилання скаржників, які містяться в касаційній скарзі, на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, то суд зазначає, що наведений пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України є саме підставами касаційного оскарження судових рішень, втім не є доводами, які у розумінні підпунктів «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджують наявність випадку / випадків, який / які дає / дають право вважати судове рішення таким, що підлягає касаційному оскарженню.

Отже, заявниками у касаційній скарзі не наведено обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під дію пункту 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України для перегляду справи в касаційному порядку.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості.

При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Таким чином, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Добріч проти Сербії», заяви № 2611/07 та № 15276/07, від 21 червня 2011 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

На підставі викладеного, Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокатка Гиря Анна Володимирівна, на постанову Полтавського апеляційного суду від 09 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Фермерського господарства «ЯРКО+КО» про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості з орендної плати та пені.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особам, які подали касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк